ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23866/20                                                                            Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Ю.Т.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 березня 2021 року                                                                                     м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                           Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                             Безименної Н.В.
                                                                        Беспалова О.О.
За участю секретаря                                      Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), в якому просив:
1. Визнати протиправною бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), а саме, невжиття заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно ОСОБА_1 .
2. Зобов`язати Оболонський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) вчинити певні дії щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, шляхом вжиття заходів по скасуванню арешту банківських рахунків, виключення з Єдиного державного реєстру боржників та спростування недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 .
3. Стягнути з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) на користь ОСОБА_1 78 361,42 грн. на відшкодування збитків і моральної шкоди, також до цієї суми належить додати будь-які податки.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. 
Не погодившись з рішенням суду, позивач -  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити пункти 1 та 3 вимог позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, апелянт вказує, що відповідачем протиправно не вживалися заходи щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, щодо скасування арешту банківських рахунків та виключення з Єдиного державного реєстру боржників.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції підлягає перевірці виключно в межах вимог та доводів апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Інспектором 2 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції у місті Києві Радченко Дмитром Миколайовичем прийнято постанову від 30 жовтня 2019 року серії ЕАК №1685137, згідно якої, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 425,00 грн., у порядку примусового виконання цієї постанови органами державної виконавчої служби стягнути з правопорушника подвійний розмір штрафу в сумі 850,00 грн. 
Управління патрульної поліції у місті Києві ДПП звернулось до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) із заявою від 04 лютого 2020 року про примусове виконання Постанови серії ЕАК №1685137.
Старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Барановським Борисом Вікторовичем (далі - старший державний виконавець  Барановський  Б.В.) - прийнято постанову від 04 лютого 2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №61160016 по примусовому виконанню постанови від 30 жовтня 2019 року серії ЕАК №1685137.
Також, старшим державним виконавцем Барановським Б.В., в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову від 04 лютого 2020 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій, яка в подальшому скасована постановою старшого державного виконавця від 21 лютого 2020 року.
10 березня 2020 року старшим державним виконавцем Барановським Б.В., в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 195,30 грн.
Старшим державним виконавцем Барановським Б.В., в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову від 16 березня 2020 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1263 грн.
Державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Духоборовою Анастасією Миколаївною, в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову від 30 травня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з невиявленням належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення.
При цьому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/3825/20 позов ОСОБА_1 до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Департамент патрульної поліції, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано прийняті старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановським Б.В.: постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.02.2020 р. ВП №61160016; постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 р. ВП №61160016; постанову про арешт коштів боржника від 16.03.2020 р. ВП №61160016; постанову про повернення виконавчого документа від 30.05.2020 р. ВП №61160016. Позов в іншій частині залишено без задоволення.
Не погоджуючись із нескасуванням арешту банківських рахунків та невиключенням з Єдиного державного реєстру боржників, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормами п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 10 Закону №1404-VІІІ передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем.
У відповідності до ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VІІІ, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 2 статті 13 Закону №1404-VІІІ закріплено, що арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №1404-VІІІ, єдиний реєстр боржників - це систематизована база даних про боржників, що є складовою автоматизованої системи виконавчого провадження та ведеться з метою оприлюднення в режимі реального часу інформації про невиконані майнові зобов`язання боржників та запобігання відчуженню боржниками майна. Відомості про боржників, включені до Єдиного реєстру боржників, є відкритими та розміщуються на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.
В силу положень ч. 5 ст. 9 Закону №1404-VІІІ, відомості про боржника вносяться до Єдиного реєстру боржників одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.
Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Управління патрульної поліції у місті Києві НПУ Департаменту патрульної поліції від 30 жовтня 2019 року серії ЕАК №1685137 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 850,00 грн., старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Барановським Б.В винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 04 лютого 2020 року №61160016 (а.с. 115).
20 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) із клопотанням щодо утримання від вчинення певних дій у виконавчому провадженні №61160016 зареєстрованому за вх. №1, в якому посилався на оскарження постанови серії ЕАК №1685137 від 30.10.2019 року до суду (а.с. 60). 
Відповідно до листа Департаменту патрульної поліції у місті Києві від 03 березня 2020 року №С1876/41/11/4/02-2020 до Відділу державної виконавчої служби Оболонського району у м. Києві, у зв`язку із надходженням до Управління патрульної поліції у м. Києві заяви   ОСОБА_1 щодо оскарження постанови серії ЕАК №1685137 від 30.10.2019 року в Солом`янському районному суді м. Києва (справа №761/43503/19), Управління патрульної поліції у м. Києві просило повернути постанову без виконання (а.с. 63).
Згідно п. 10 ч. 1 ст. 39 Закону №1404-VІІІ, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ.
Отже, враховуючи лист Департаменту патрульної поліції у місті Києві від 03 березня 2020 року №С1876/41/11/4/02-2020, виконавче провадження відносно ОСОБА_1 підлягало закінченню, на підставі пункту  10 частини  1 статті 39 Закону №1404-VІІІ.
Однак, старшим державним виконавцем Барановським Б.В., в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову від 16 березня 2020 року про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також, на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику - ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення, з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1263 грн. (а.с. 67).
Частиною 1 статті 40 Закону №1404-VІІІ передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 9.11 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, банк здійснює зняття арешту з коштів за постановою виконавця про зняття арешту з коштів, прийнятою відповідно до законодавства України, за рішенням суду, ухвалою слідчого судді, суду або постановою прокурора, які доставлені до банку самостійно виконавцем (представником/повіреним, помічником приватного виконавця), слідчим, представником суду, слідчого судді, прокурора, контролюючого органу, або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є виконавець, суд, слідчий суддя, прокурор, контролюючий орган. Банк установлює повноваження особи, яка самостійно доставила документ про зняття арешту з коштів, у порядку, визначеному внутрішніми документами банку.
З вищевказаного вбачається, що на вимогу Управління патрульної поліції у м. Києві про повернення постанови без виконання, згідно вимог  п. 10 ч. 1 ст. 39 та ч. 1 ст. 40 Закону №1404-VІІІ, відповідач повинен був закінчити виконавче провадження, зняти арешт, накладений на кошти ОСОБА_1 та виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників.
Разом з тим, Державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) Духоборовою Анастасією Миколаївною, в межах виконавчого провадження ВП №61160016, прийнято постанову від 30 травня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку з невиявленням належного боржнику майна, на яке можливо звернути стягнення (а.с. 68).
Колегія суддів зазначає, що винесення вищевказаної постанови суперечить вимозі  Управління патрульної поліції у м. Києві про повернення постанови без виконання, викладеній в листі Департаменту патрульної поліції у місті Києві від 03 березня 2020 року №С1876/41/11/4/02-2020.
Матеріали справи, також, свідчать, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом  до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Департамент патрульної поліції про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/3825/20 позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано прийняті старшим державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Барановським Б.В.: - постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.02.2020 р. ВП №61160016; - постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.03.2020 р. ВП №61160016; - постанову про арешт коштів боржника від 16.03.2020 р. ВП №61160016; - постанову про повернення виконавчого документа від 30.05.2020 р. ВП №61160016. Позов в іншій частині залишено без задоволення.
Згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, отриманої позивачем після ознайомлення з матеріалами адміністративної справи №640/3825/20, копія рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року отримана відповідачем 17 липня 2020 року.
Із вищевказаного вбачається, що з 17 липня 2020 року відповідачу - Оболонському районному відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) було відомо про рішення суду, яким, зокрема, визнано протиправними та скасовано постанову про арешт коштів боржника від 16.03.2020 р. ВП №61160016.
Окрім цього, ОСОБА_1 звернувся до начальника Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) із листом (заявою) від 21 серпня 2020 року №40880, в якому просив організувати виконання судового рішення у справі №640/3825/20 та скасувати арешт його банківських рахунків, до якого додав копію рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/3825/20 (а.с.47-48).
Отже, відповідач повинен був вжити заходи щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, в частині скасування арешту банківських рахунків.
Однак, відповідно до листа АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» від 17 вересня 2020 року №20.1.0.0.0/7-200821/296, станом на 17.09.2020 року до Банку не надходив у належному порядку документ про зняття арешту. Позивача повідомлено, що у Банку відсутні правові підстави для зняття арешту з коштів, що знаходяться на його рахунках (а.с. 39).
Посилання відповідача у листі від 09 жовтня 2020 року до заступника начальника Управління  начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального  управління Міністерства юстиції (м. Київ) на те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/3825/20 надійшло до Відділу тільки 06 жовтня 2020 року, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки, не відповідає матеріалам справи, а саме, копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та листу ОСОБА_1 від 21 серпня 2020 року №40880.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача щодо невжиття відповідачем заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно позивача не знайшли свого підтвердження.
Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції та вважає його помилковим, з огляду на наступне.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 18 лютого 2021 року у справі № 160/6885/19 зазначив, що «бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише у випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій».
Так, суд першої інстанції вказав, що 09.10.2020 р. державним виконавцем Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Духоборовою А.М., в межах виконавчого провадження ВП №61160016, керуючись абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону, прийнято постанови про скасування процесуального документу, якими, зокрема: скасовано документ "Постанова про арешт коштів боржника" від 16.03.2020 р., що видав Барановський Борис Вікторович (не діє) при примусовому виконанні постанови №ЕАК1685137 від 30.10.2019 року.
Колегія суддів вважає необгрунтованим посилання на вищевказану постанову, оскільки, як було зазначено, відповідно до листа АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» від 17 вересня 2020 року №20.1.0.0.0/7-200821/296, станом на 17.09.2020 року до Банку не надходив у належному порядку  документ про зняття арешту, що вказує на бездіяльність відповідача щодо нескасування арешту банківських рахунків та відсутність поновлення прав позивача.
Крім того, як вбачається із скрін-шотів особистого кабінету ОСОБА_1 у АТ КБ «ПРИВАТБАНК», станом на 05 листопада 2020 року арешт з рахунків позивача знятий не був.
Вищевказані обставини свідчать про протиправну бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), а саме, невжиття заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно ОСОБА_1 , а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) на користь ОСОБА_1 78 361,42 грн. на відшкодування збитків і моральної шкоди, також, до цієї суми належить додати будь-які податки, колегія суддів зазначає наступне.
Із позовної заяви вбачається, що вказана сума збитків та моральної шкоди складається із витрат, здійснених позивачем для відновлення порушеного права у розмірі 2  793,42 грн. (втрати за використання поштового зв`язку, витрати на телекомунікаційні послуги (інтернет), канцелярські товари, обслуговування принтера, паливо для авто, на підтвердження яких позивачем надано відповідні чеки) та моральної шкоди, у розмірі 75  568,00 грн.
З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04, пункт 64, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Таким чином, адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
За приписами п.п. 2,4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частинами 4-5 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 09 серпня 2019 року у справі №755/12160/17 зазначив наступне: «…У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу  ст. 1173 ЦК України  шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України)».
Згідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на приписи частини 1 статті 6 КАС України, відповідно до яких, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.
Відповідно до висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеного  у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
Колегія суддів зазначає, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.
На підтвердження моральної шкоди, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначає, що він змушений був доводити протиправність бездіяльності органу ДВС, неодноразово звертався до відповідача із заявами та зі скаргою до вищестоящого органу, витрачав свій час на судові спори та вживав всіх можливих заходів на поновлення своїх порушених прав, тобто, вчиняв всі необхідні дії спрямовані на поновлення порушених прав.
Позивач вказує, що йому довелося здійснити значну кількість зустрічей та телефонних розмов з посадовими особами виконавчої служби, патрульної поліції та відвідувати суд в період карантину, ризикувати своїм здоров`ям та здоров`ям своєї сім`ї, на вчинення всіх необхідних дій витрачено багато часу, при цьому, позивач постійно відчував емоційний дискомфорт та стрес. Сам по собі факт оскарження незаконних рішень відповідача та довготривалий судовий розгляд вплинув на позивача, так як, тривала невизначеність становища позивача  викликала          періодичні хвилювання, переживання, стрес.
ОСОБА_1 наголошує на тому, що 26 травня 2020 року його дружині в медичному закладі МВС зробили операцію, а тому, сім`ї дуже потрібні були кошти для реабілітації її стану, на підтвердження чого надав Виписку із історії хвороби №675 (епікриз) (а.с.52). Проте, арешт рахунків підірвав ділову репутацію позивача в банку та не давав змоги отримати кредит.
Також, як зазначає позивач, арешт рахунків в банках в розпал пандемії привів до фінансових незручностей щодо придбання ліків та продуктів харчування, оскільки, репутація позивача була зіпсована.
Крім того, посилаючись на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року № 18966/02, ОСОБА_1 стверджує, що неможливість домогтися виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі №640/3825/20, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, зазначає, що упродовж тривалого часу позивачу довелося захищати свої права, порушені протиправним діями відповідача, що вимагало від нього значних фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на його стані здоров`я та організації життя. При цьому, факт неналежного виконання відповідачем своїх управлінських функцій мав триваючий характер.
Таким чином, колегія суддів вважає, що протиправна бездіяльність відповідача, що виразилася у невжитті заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасуванні арешту банківських рахунків та невиключенні з Єдиного державного реєстру боржників, враховуючи, також, тривале невиконання державним виконавцем рішення суду, може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, якщо позивач вважає, що йому таку заподіяно.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 28 січня 2021 року у справі 
З приводу розміру моральної шкоди, слід зазначити наступне.
Так, колегія суддів враховує висновки Верховного Суд у складі Касаційного адміністративного суду, викладені у вищезазначеній постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, згідно яких, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.
При цьому, Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 15 серпня 2019 року у справі №823/782/16 вказав, що «…відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. 
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз».
З огляду на вищезазначене, враховуючи наведені ОСОБА_1 обставини, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвій ситуації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів «розумності» та «справедливості», колегія суддів вважає за необхідне визначити позивачу та стягнути з відповідача суму збитків та моральної шкоди в загальному розмірі 15  000,00 грн.
Суд апеляційної інстанції приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №  30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частинах відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), а саме, невжиття заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно ОСОБА_1 та стягнення з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) на користь ОСОБА_1 78361,42 грн. на відшкодування збитків і моральної шкоди, також до цієї суми належить додати будь-які податки -    з прийняттям в цих частинах нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та частково знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення в частині.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року в частинах відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), а саме, невжиття заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів позивача, зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно ОСОБА_1 та стягнення з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) на користь ОСОБА_1 78361,42 грн. на відшкодування збитків і моральної шкоди, також до цієї суми належить додати будь-які податки - скасувати та прийняти в цих частинах нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ), а саме, невжиття заходів щодо поновлення прав, свобод і інтересів ОСОБА_1 , зокрема, нескасування арешту банківських рахунків та невиключення з Єдиного державного реєстру боржників, що призвело до розповсюдження недостовірної публічної інформації відносно ОСОБА_1 .
Стягнути з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) на користь ОСОБА_1 15  000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування збитків та моральної шкоди.
В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року залишити без змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м Київ) (04212, м. Київ, вул. Кагарлицького 2-Д, код ЄДРПОУ 35018577) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті чотири) грн. 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені  статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                               Вівдиченко Т.Р.
          
Судді                                                                                                  Безименна Н.В.
                                                                                                  
                                                                                                               Беспалов О.О.