09.03.21
22-ц/812/397/21
Провадження № 22-ц/812/397/21 Головуючий суду першої інстанції Шевиріна Т.Д. Провадження № 22-ц/812/483/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Провадження № 22-ц/812/539/21 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 березня 2021 року м. Миколаїв Справа № 483/1971/18
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання – Колосовою О.М.,
за участю: представника позивача – Уколова М.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі - АТ «СК «Країна») та ОСОБА_1 на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шевиріної Т.Д., в залі судового засідання в м. Очаків, об 14 год 04 хв, повний текст якого складений 18 грудня 2020 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення того ж суду від 21 січня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,
В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 , маючи процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, подав цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
Зазначений позов було розглянуто Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області разом із кримінальним провадженням.
Вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди – 57 722 грн. 51 коп, а в рахунок відшкодування моральної шкоди – 10 000 грн. 
При перегляді цієї справи в суді апеляційної інстанції вироком апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2017 року вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року в частині цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 скасовано з ухваленням в цій частині нового вироку – про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.
26 вересня 2018 року Верховний Суд, переглядаючи справу за касаційною скаргою, своєю постановою скасував вироки Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року та Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2017 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди та призначив новий розгляд справи в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В постанові суд касаційної інстанції зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували суму збитків, понесених потерпілим на відновлення стану автомобіля внаслідок ДТП.
Ухвалою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.
Ухвалою того ж суду від 06 листопада 2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог залучено ПАТ «СК «Країна» 
Вимоги свого позову ОСОБА_1 мотивував тим, що 12 серпня 2015 року по вул. 8 Березня в м. Очаків Миколаївської області відбулась ДТП, в результаті якої було пошкоджено належний йому автомобіль.
У скоєнні ДТП визнано винним ОСОБА_2 .
Розмір заподіяної матеріальної шкоди позивач визначив на підставі Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів. 
Вартість відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу становить 32 063 грн, а ремонт без коефіцієнта складає 49 500 грн.
Витрати на полагодження відео реєстратора, який був по вині ОСОБА_2 пошкоджений в результаті ДТП, складають 1 315 грн 44 коп., а витрати на транспортування пошкодженого автомобіля – 1 000 грн.
Витрати на його лікування внаслідок отриманих тілесних ушкоджень склали 5 907 грн.
В добровільному порядку відповідач відмовляється відшкодувати позивачу шкоду, завдану внаслідок ДТП.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування майнової шкоди в розмірі 57 722 грн 51 коп.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належним відповідачем у спорі є страховик відповідальності ОСОБА_2 – АТ «СК «Країна». Оскільки позивачем не було заявлено клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у справі страхової компанії як співвідповідача, судом було залучено АТ «СК «Країна» в якості третьої особи без самостійних вимог. Отже, позивач пред`явив вимоги до неналежного відповідача.
Додатковим рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2021 року задоволено заяву представника ОСОБА_2 – ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені останнім судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 453 грн 84 коп.
Не погодившись з рішенням суду від 17 грудня 2020 року та з додатковим рішенням від 21 січня 2021 року, ОСОБА_1 оскаржив їх в апеляційному порядку шляхом подання апеляційних скарг, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати, та ухвалити по справі нові рішення, якими вимоги його позову задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення відмовити.
Доводи апеляційної скарги на рішення суду від 17 грудня 2020 року обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 вважав неможливим змінювати відповідача під час розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні і цей відповідач в особі ОСОБА_2 автоматично став відповідачем в цивільному процесі. Від проведення експертизи з метою визначення розміру витрат, необхідних для відновлення транспортного засобу він не відмовлявся. Проведення експертизи йому обіцяв представник ПАТ «СК Країна», розмір завданої матеріальної шкоди від пошкодження автомобіля в сумі 49 500 грн не виходить за межі ліміту страхового відшкодування і саме цю суму йому оголосив представник ПАТ СК «Країна» ще в 2016 році, яка буде відшкодована страховиком.
Крім того суд першої інстанції не врахував того, що витрати на лікування, на евакуацію транспортного засобу та на відновлення інформації з флеш носія позивач до ПАТ «СК «Країна» не заявляв, оскільки зазначені витрати перевищують ліміт страхового відшкодування, а тому підлягають стягненню саме з відповідача ОСОБА_2 . 
Вирок Очаківського міськрайонного суду від 26 грудня 2016 року, як і вирок Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на лікування в сумі 5 907 грн, 1 315 грн на відновлення інформації з флеш носія, 1 000 грн на евакуацію транспортного засобу, на правову допомогу мають преюдиціальне значення, тому не підлягають доказуванню або спростуванню.
Суд першої інстанції не здійснив будь-яких дій спрямованих на встановлення розміру матеріальної шкоди від пошкодження автомобіля належного ОСОБА_1 , а тому такий розмір не встановлений. 
Крім того ОСОБА_1 в судовому засіданні був позбавлений правової допомоги, в зв`язку з чим не міг реалізувати свої права з різних причин. Позивач в силу свого віку не повністю розумів, що відбувається в суді, а суд першої інстанції не роз`яснив право позивача на заявлення клопотань з приводу проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу та наслідків щодо не заявлення таких клопотань.
В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 21 січня 2021 року ОСОБА_1 посилається на те, що договір про надання правової допомоги, послуг адвоката Торкаєнка О.С. з представництва прав та інтересів ОСОБА_2 в судах усіх інстанцій не містить повноважень адвоката для звернення до суду з позовом в інтересах засудженого ОСОБА_2 . 
Адвокат Торкаєнко О.С. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення лише 30 грудня 2020 року, і саме в той день надав суду письмові докази на підтвердження своїх вимог, що суперечить приписам частини 8 статті 141 ЦПК України, відповідно до якої такі докази подаються до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Крім того, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 заявлено в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною 1 статті 286 КК України ще у квітні 2016 року, цей позов було задоволено вироком Очаківського міськрайонного суду від 26 грудня 2016 року, як і вироком Миколаївського апеляційного суду від 30 червня 2017 року і тільки постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року стосовно вимог про відшкодування матеріальної шкоди призначено на новий розгляд справи в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, тобто цей позов є похідним від кримінального провадження, в якому ОСОБА_1 має статус потерпілого від злочину ОСОБА_2 і має право на відшкодування йому матеріальної шкоди і процесуальних витрат.
В додатковому рішенні суд зазначає, що ОСОБА_3 згідно з матеріалами справи приймав участь в судових засіданнях вісім разів на що витратив п`ять годин робочого часу.
Разом з тим, ОСОБА_3 в своїй заяві про ухвалення додаткового рішення зазначає, що він приймав участь в судових засіданнях п`ять разів, а 24 червня 2019 року він знайомився з матеріалами справи без судового засідання. Виходячи з наведеного, суд при ухваленні додаткового рішення вийшов за межі вимог ОСОБА_3 .
Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з восьми зазначених ним судових засідань фактично відбулось лише три. За день ознайомлення ОСОБА_3 з матеріалами справи ОСОБА_1 не зобов`язаний сплачувати.
АТ «СК «Країна», (29 листопада 2019 року ПАТ СК «Країна» змінило свою назву на АТ «СК «Країна») також не погодилося з рішенням суду першої інстанції та подало апеляційну скаргу на це судове рішення, де, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати, та ухвалити у справі нове рішення, яким вимоги позову ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що 11 липня 2017 року до страхової компанії надійшла заява ОСОБА_1 щодо погодження розміру страхового відшкодування, де ОСОБА_1 зазначив, що погоджується з розміром страхового відшкодування в сумі 26 719 грн 69 коп. На проведенні експертизи пошкодженого транспортного засобу не наполягає. Після виплати страхового відшкодування будь-яких претензій до АТ «СК «Країна» мати не буде. Вказана заява була підписана позивачем та направлена на ім`я Голови правління страхової компанії. Вказана заява містила вільне волевиявлення позивача і відповідала його внутрішній волі.
Розглянувши вищезазначену заяву, АТ «СК Країна» було погоджено суму страхового відшкодування, яку позивач і зазначив в заяві.
Таким чином, страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування. Розмір страхового відшкодування був розрахований та виплачений АТ «СК «Країна» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Судом першої інстанції не було застосовано статтю 1194 ЦК України, відповідно до якої, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.
При цьому відповідно до статті 9 та 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників, наземних транспортних засобів», за якими страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування, а у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про страхування» страхова сума це грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку, а страхова виплата-грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
Тобто, законодавцем поняття страхової суми і страхової виплати чітко розмежовано визначено ці поняття як загальне та окреме, передбачено, що страхова виплата, розрахована у встановленому порядку, не може бути більшою ніж страхова сума.
Судом першої інстанції не було застосовано статті 9 та 22 Закону України «Про страхування». 
Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
Даний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки розрахунок розміру страхового відшкодування здійснюється відповідно до вимог зазначеного закону, а встановлена страхова сума за полісом не означає, що розмір страхового відшкодування повинен обов`язково нараховувати саме ліміт відповідальності.
В даному випадку розрахунок здійснювався на підставі заяви-погодження, що передбачено вимогами статті 36.2 Закону.
Крім того, посилання суду на висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року при розгляді справи № 755/18006/15-ц є недоцільним та таким, що не відповідає обставинам справи не підтверджує прийнятого рішення, оскільки таке посилання є помилковим. Зазначена постанова, вказує на те, що страхове відшкодування виплачується у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку, в якому вказано, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, буде суперечити меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Проте, в спорі, щодо якого АТ СК «Країна» оскаржує рішення, не йде мова про покладення обов`язку у межах страхового відшкодування на винну особу, а йдеться про обов`язок страхувальника за полісом у порядку статті 1194 ЦК України відшкодувати різницю між розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням – страховою виплатою.
На день розгляду апеляційних скарг учасники справи не скористалась своїм правом на надання відзиву на апеляційні скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Судом встановлено, що 12 серпня 2015 року близько 07 год 30 хв, ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки Ford модель Escort, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у світлу пору доби рухався вул. 8 Березня з боку вул. Миру в напрямку вул. Спаської в м. Очаків Миколаївської області. У цей час йому на зустріч з боку вул. Спаської в напрямку вул. Миру рухався автомобіль марки Daewoo модель Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача. Рухаючись в правій смузі для руху ОСОБА_2 грубо порушив вимоги підпунктів 10.1, 11.3 та 12.1 Правил дорожнього руху України, здійснив виїзд на зустрічну смугу, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем позивача. В результаті ДТП ОСОБА_1 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, з приводу яких проходив стаціонарне лікування в Комунальному некомерційному підприємстві «Очаківська центральна районна лікарня» з 12 серпня по 07 вересня 2015 року.
Ці обставини встановлені вироком Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року, за яким з урахуванням зміни вироку судом апеляційної та касаційної інстанції ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України та призначено відповідне покарання.
В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль марки Daewoo модель Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована АТ «СК «Країна», про що був оформлений поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 17/АІ/4078389 від 23 жовтня 2014 року, де обов`язковий ліміт відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну потерпілим, встановлений у розмірі 50 000 грн за шкоду майну і 100 000 грн – за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих. Франшиза становить 510,00 грн.
06 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повідомив страхову компанію про страховий випадок, а 14 липня 2016 року позивач подав до ПАТ «СК «Країна»» заяву про виплату страхового відшкодування.
29 березня 2016 року ПАТ «СК «Країна» було складено акт огляду транспортного засобу та ДТП визнано страховим випадком. 
10 липня 2017 року позивач надав до ПАТ «СК «Країна» заяву № 14229 про погодження розміру страхового відшкодування у розмірі 26 719.69 грн., де зазначив, що відмовляється від будь-яких претензій до страхової компанії в майбутньому.
09 жовтня 2017 року складено страховий акт № 17/37278/3.2.29, за яким в той же день ОСОБА_1 отримав від ПАТ «СК «Країна» 26 209 грн 69 коп. (узгоджена сума за мінусом 510 грн. франшизи).
До суду апеляційної інстанції позивачем на виконання вимог суду касаційної інстанції було надано звіт оцінювача, складений 02 березня 2021 року за матеріалами справи ФОП ОСОБА_4 , за яким загальна сума ремонту автомобіля марки Daewoo модель Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 53 470,00 грн, в тому числі: вартість запасних деталей – 31 970 грн, вартість матеріалів - 4 200 грн та вартість ремонтно-відновлюваних робіт – 17 300 грн.
Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Отже, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення матеріальної шкоди, завданої позивачу в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Правовою підставою заявленого позову ОСОБА_1 визначив положення статей 22, 1166,1187 ЦК України.
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у спірних правовідносинах відповідачем за визначеними позовними вимогами повинна відповідати страхова компанія, де застраховано транспортний засіб ОСОБА_2 , а саме, АТ «СК «Країна».
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов таких висновків з порушенням норм процесуального та та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Правовідносини, які випливають із договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовані спеціальним нормативним актом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У статті 3 Закону визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну
внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, страховик (АТ «СК «Країна») за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена у порядку, встановленому цим законом, і тільки третій особі - потерпілому.
За змістом пункту 35.1 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Відповідно до положень абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Як зазначалось 06 жовтня 2015 року ОСОБА_1 повідомив страховика про страховий випадок, а 14 липня 2016 року подав страховику заяву про виплату страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу. 10 липня 2017 року позивач надав до ПАТ «СК «Країна» заяву № 14229 про погодження розміру страхового відшкодування у розмірі 26 719.69 грн, де не наполягав на проведенні експертизи пошкодженого транспортного засобу та зазначав, що після виплати страхового відшкодування будь-яких претензій до страхової компанії мати не буде. 09 жовтня 2017 року на виконання зазначеної угоди складено страховий акт № 17/37278/3.2.29, за яким відповідно до заяви ОСОБА_1 про погодження суми страхового відшкодування, страхова компанія дійшла висновку, що виплаті підлягає страхове відшкодування у розмірі 26 209 грн 69 коп. (узгоджена сума за мінусом 510 грн франшизи), яка в той же день була перерахована ОСОБА_1 та з якою він погодився.
Отже АТ «СК «Країна» виконала своє зобов`язання перед потерпілою особою ( ОСОБА_1 ) за укладеним між сторонами (відповідачем і третьою особою у цій справі) договором страхування від 23 жовтня 2014 року.
В справі, що переглядається, ОСОБА_1 як потерпілий, якому належало право вимоги, вільно обрав на власний розсуд спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги як до страховика, так і до особи, яка завдала йому шкоду, з вимогою про її відшкодування. Страховик як сторона договору обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності повністю виконав свої зобов`язання, сплативши страхове відшкодування в погодженому сторонами розмірі.
Оскільки АТ «СК «Країна» як страховик за укладеним із   ОСОБА_2 договором страхування його цивільно-правової відповідальності як власника наземного транспортного засобу виплатило потерпілому    ОСОБА_1 узгоджену між ним і страховиком суму страхового відшкодування відповідно до абзацу другого пункту 36.2 статті 36 Закону, немає підстав вважати, що страховою компанією порушено зобов`язання за цим договором.
Суд першої інстанції у порушення зазначених положень Закону не звернув уваги та те, що факт перерахування АТ «СК «Країна» на користь ОСОБА_1 страхового відшкодування в розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі.
Такі висновки при застосуванні пункту 36.2 статті 36 Закону зроблені Верховним Судом в постановах від 06 червня 2018 року у справі № 357/3729/17, від 09 січня 2019 року № 761/23874/15, від 04 липня 2019 року у справі № 466/7344/14-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 572/324/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18. 
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення вищевказаних положень Закону, дійшов помилкового висновку про те, що страховик має виконати своє зобов`язання перед позивачем по виплаті страхової суми, яка включає витрати заявлені ОСОБА_1 .
На думку колегії суддів, тлумачення зазначеної правової норми спеціального Закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводять до висновку, що в контексті встановлених судом в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку, з особи, яка визнана винною у ДТП, тобто у вчинені кримінального правопорушення.
За такого, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що дана шкода йому заподіяна протиправними діями ОСОБА_2 , вина якого підтверджується обвинувальним вироком суду.
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду, якій набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок лише в питанні чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 
Як встановлено внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , що полягали в порушенні Правил дорожнього руху, які призвели до ДТП, було пошкоджено транспортний засіб позивача та останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості з приводу яких проходив стаціонарне лікування.
Суд касаційної інстанції переглядаючи кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 скасував попередні судові рішення, якими було задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 та направив його на розгляд в порядку цивільного судочинства. При цьому касаційний суд зазначив, що вимоги потерпілого щодо відшкодування збитків на відновлення стану транспортного засобу не підтверджені відповідними доказами, якими є звіт або акт про оцінку транспортного засобу, а у разі проведення судової автотоварознавчої експертизи - на підставі висновку експерта.
Суд першої інстанції, розглядаючи позов ОСОБА_1 , заявлений в кримінальному провадженні, в порядку цивільного судочинства в порушення вимог статею 417 ЦПК України щодо обов`язковості виконання вказівок касаційного суду та приписів частини 5 статті 12 ЦПК України, не роз`яснив позивачу про необхідність проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу або заявлення клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи та наслідки не виконання таких процесуальних дій, тим самим не сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За приписами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
До суду апеляційної інстанції позивачем надано звіт оцінювача, складений 02 березня 2021 року за матеріалами справи ФОП ОСОБА_4 , за яким загальна сума відновлюваного ремонту автомобіля марки Daewoo модель Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 53 470 грн. Ця сума є більшою від розміру суми на відшкодування витрат на ремонт, зазначеної в позовних вимогах ОСОБА_1 – 49 500 грн. З огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, визначений приписами статі 13 ЦПК України, за якими, зокрема, суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог, колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні суми відновлюваного ремонту автомобіля марки Daewoo модель Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 , вона становить 49 500 грн, а сума таких витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача з урахуванням виплаченого страхового відшкодування становить 22 790 грн 31 коп. 
Щодо відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_1 , то слід зазначити таке. Відповідно до встановлених вироком обставин ОСОБА_1 внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, з приводу яких проходи стаціонарне лікування в Очаківській центральній районній лікарні з 12 серпня по 07 вересня 2015 року. Отже саме за цей час, колегія суддів вважає за необхідне стягнути витрати, понесені позивачем для придбання ліків та медичних засобів, що використовувалися при лікуванні ОСОБА_1 . Відповідно до наданих позивачем на підтвердження таких витрат копій платіжних документів, загальна сума таких витрат складає 2 954 грн 49 коп. Інші суми витрат відповідно наданих копій чеків, що утворилися в період часу за межами стаціонарного лікування позивача, не можуть бути враховані, оскільки позивачем не надано доказів, що саме такі медичні препарати призначалися позивачу у зв`язку з отриманими ним тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП. 
Підлягають також відшкодуванню з відповідача витрати, пов`язані з оплатою евакуатора для транспортування пошкодженого транспортного засобу у розмірі 1000 грн, вартість яких підтверджено відповідними платіжними документами, витрати по оплаті оцінювача за складання звіту про оцінку відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля позивача у розмірі 1 500 грн. 
Між тим не підлягає задоволенню вимога позивача щодо відшкодування витрат відповідно до квитанції на видачу виробів з ремонту від 22 грудня 2015 року № КА-01387, виданої ФОП  ОСОБА_5 , де замовником робіт зазначається  ОСОБА_6 , найменування робіт відновлення інформації з флеш носія  на суму 1 315 грн 44 коп., оскільки наданий документ не підтверджує, що витрати у зазначеному розмірі понесені саме ОСОБА_1 та такі витрати пов`язані з ДТП. 
Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , на користь якого підлягає стягненню з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди 22 790 грн 31 коп. – вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу; 1 000 грн – витрати на евакуацію транспортного засобу; 2 954 грн 49 коп. – витрати на лікування, а також 1 500 грн - витрат, пов`язаних з оцінкою пошкодженого транспортного засобу. 
Крім того, позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача понесених ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 800 грн, а представник відповідача звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн та витрат, понесених з явкою до суду представника відповідача у розмірі 3 453.84 грн (всього 15 453.84 грн), які додатковим рішенням суду стягнуті з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 . 
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до розгляду (частина 3 статті 133 ЦПК України).
За змістом частини 3 статті 136 ЦПК України враховуючи майновий стан сторони, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
За приписами частини 1 статті 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.
Згідно з пунктом 1 частини 2 та частини 12 статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, крім судового збору, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За положеннями частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Крім того, згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на викладене, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу, а тому підлягає скасуванню й ухвалене судом першої інстанції додаткове рішення.
Надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу вбачається, зокрема, акт виконаних робіт від 28 березня 2016 року, складений ФОП ОСОБА_7 , на суму 3 000 грн. та квитанція від 14 серпня 2015 року щодо оплати юридичних послуг на суму 300 грн свідчать про те, що така правнича допомога надавалась в кримінальному провадженні, що підтвердив в суді апеляційної інстанції й представник позивача, а тому такі витрати не підлягають відшкодуванню при розгляді цієї справи. Задоволенню підлягають витрати, понесені позивачем за надання професійної правничої допомоги адвокатом щодо складання цивільного позову у справі у розмірі 500 грн, що підтверджується квитанцією про оплату цих послуг від 12 квітня 2016 року.
Щодо відшкодування витрат ОСОБА_2 , пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 12 000 грн та витрат, понесених з явкою до суду представника відповідача у розмірі 3 453.84 грн, слід зазначити таке.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняємо на суму 26 744 грн 80 коп, що складає 46,33 % від заявлених ним позовних вимог у розмірі 57 722 грн 51 коп., а тому відшкодуванню відповідачу підлягають витрати у розмірі 8 294 грн 08 коп.
Між тим, враховуючи літній вік позивача (77 років), який є непрацездатним та з 2001 року одержує пенсію за рахунок Пенсійного фонду, має процесуальний статус потерпілого у кримінальному провадженні, завдана шкода є наслідком протиправних дій відповідача, а також з огляду на положення частини 3 статті 136 та частини 1 статті 138 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 підлягає звільненню від сплати витрат, що понесені ОСОБА_2 у цій справі, та ці витрати слід віднести за рахунок останнього. 
Крім того, позивач відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги, а тому з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: за подачу позовної заяви у розмірі 267 грн 45 коп. та за подачу апеляційної скарги у розмірі 401 грн 18 коп., а всього у розмірі 668 грн 63 коп.
Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» задовольнити частково.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року та додаткове рішення цього ж суду від 21 січня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , майнову шкоду, заподіяну в результаті дорожньо - транспортної пригоди: 22 790 грн 31 коп. – вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу; 1 000 грн – витрати на евакуацію транспортного засобу; 2 954 грн 49 коп. – витрати на лікування, а також 1 500 грн - витрат, пов`язаних з оцінкою пошкодженого транспортного засобу та 500 грн – витрати на професійну правничу допомогу.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 668 грн 63 коп. судового збору. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 11 березня 2021 року.