Справа № 415/4462/18 
Провадження № 22-ц/810/943/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
       26 січня 2021 року                                                         м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Стахової Н. В.
суддів:                        Кострицького В. В., Назарової М.В.
за участю секретаря 
судового засідання        Вовчанської С. В.
учасники справи:
позивач          ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року, постановлене у складі судді Фастовця В.М., в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення суду, 
                                               в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням рішення суду.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10 липня 2014 року, постановленим у справі   № 415/2724/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Кредитна спілка «Надія», Кредитна спілка «Компаньйон» про стягнення боргу, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 15 316,35 грн.
02 вересня 2014 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44583685 з виконання виконавчого листа, виданого Лисичанським міським судом Луганської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі    15 316, 35 грн.
Позивач зазначив, що відповідач рішення суду не виконує, жодних грошових коштів на сплату заборгованості йому не надходило, тому він має право на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних втрат за весь час невиконання судового рішення.    
На підставі викладеного, ОСОБА_1  просив стягнути з ОСОБА_2 три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати за весь час невиконання судового рішення у розмірі 14 941,61 грн, а також моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.
Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня    2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн залишено без розгляду.
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних та інфляційні втрати на загальну суму 14 941, 61 грн.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідачем не виконується судове рішення про стягнення з неї суми боргу, тому на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України на неї покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема вона зобов`язана сплатити інфляцію за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
При цьому судом визначено, що період, за який підлягають стягненню грошові кошти, слід відраховувати з дати ухвалення судового рішення, яке не виконується, по дату, на яку встановлено борг, а саме з 10 липня 2014 року по 08 червня 2018 року. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13.07.2018 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 визнає, що дійсно 10.07.2014 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області з неї на користь ОСОБА_1 стягнуті грошові кошти в сумі 15316,35 грн., але ці кошти вона ще раніше сплатила ОСОБА_1 , але, на жаль, у неї не залишилось письмових доказів повернення боргу, тому вона й не оскаржувала це рішення. Але ОСОБА_1 знову звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням судового рішення. Позивачем було невірно вказано адресу відповідача, у зв`язку з чим вона не отримувала судової повістки про дату судового засідання, копії позовної заяви та доданих до неї документів, через що не мала можливості приймати участь у справі, що є порушенням норм процесуального права. В порушення вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09.04.2015 року та рішення 6-ї сесії Лисичанської міської ради про перелік перейменувань вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму, позивач у позовній заяві вказав назву вже неіснуючої вулиці, як адресу місця проживання ОСОБА_2 , що суд залишив поза увагою та безпідставно відкрив провадження у справі. Крім того, відповідач вважає, що суд першої інстанції у порушення вимог ст.223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача. Позивач є працівником Лисичанського міського суду Луганської області, займає посаду судового розпорядника, суд повинен був заявити самовідвід і у судді Фастовця В.М. були підстави заявити самовідвід, так як інші судді даного суду цивільні справи не розглядають з об`єктивних причин. Також, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин і повністю проігнорував вимоги ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»  та  Розпорядження КМУ від 02.12.2015року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», згідно п.8.ч.1 якого, до переліку входить і м. Лисичанськ, тобто на громадян України - жителів даного міста, розповсюджуються вимоги ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» щодо заборони нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року, що і стало причиною прийняття незаконного рішення. У письмових поясненнях до апеляційної скарги відповідач також посилався на недотримання судом першої інстанції строку позовної давності. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що жодної частки боргу за рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10.07.2014 відповідачем сплачено не було. Помилково невірно вказаний індекс за місцем проживання позивача ніяким чином не впливає і не вплинув на розгляд справи у порядку спрощеного провадження, зазначений індекс 93100 є загальноміським індексом м. Лисичанська, також не вплинуло на рішення суду і стара назва вулиці відповідача і ніяким чином не вплинуло на можливість відповідача отримувати поштову кореспонденцію, оскільки географічно, на місцевості, розташування вулиці відповідача не змінилось та працівники Укрпошти доставляють пошту і за старими назвами вулиць. Справа була розглянута в порядку спрощеного провадження, без участі сторін, яке виключає необхідність направлення учасникам справи судових повісток. Будь-яких підстав для заявлення головуючим суддею про самовідвід не було. Позивач є працівником апарату суду, у той час як суддя здійснює правосуддя, а те, що позивач та головуючий суддя лише працюють в одній установі не є підставою для відводу судді та тим більше всього складу Лисичанського міського суду. Щодо наявності підстав для застосування положень ст.625 ЦК України позивач послався на висновки з цього питання Верховного Суду України та Великої Палати Верховного Суду. Просив апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постановою Луганського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 11 листопада 2020 року постанову Луганського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26 січня 2021 року. 
В судове засідання скаржниця ОСОБА_2 не з`явилася, належним чином і в установленому законом порядку повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи. 
Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки під розписку є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Як вбачається з матеріалів справи, судова повістка була надіслана відповідачу ОСОБА_2 за адресою, вказаною нею в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 . Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення адресат за вказаною адресою відсутній. 
Отже, зважаючи на положення п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи. 
Окрім того, згідно ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. 
Представник відповідача – ОСОБА_3 належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. 
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, належним чином і в установленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зауважує наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконується судове рішення про стягнення з неї суми боргу, тому на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України  на неї покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема вона зобов`язана сплатити інфляцію за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.
При цьому судом визначено, що період, за який підлягають стягненню грошові кошти, слід відраховувати з дати ухвалення судового рішення, яке не виконується, по дату, на яку встановлено борг, а саме з 10 липня   2014 року по 08 червня 2018 року. 
       Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду, з огляду на наступне.
       Судом встановлено, що заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 10.07.2014 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15072,75 грн, судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп.
       Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції від 02.09.2014 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/415//1301/14, виданого 21.08.2014 Лисичанським міським судом Луганської області. 
З листа Лисичанського ВДВС ГТУЮ у Луганській області № 18793/16.6-41 від 08.06.2018 вбачається, що у відділі на примусовому виконанні перебуває ВП № 44583685 за виконавчим листом № 2/415/1301/14 від 21.08.2014 р., виданим Лисичанським міським судом про стягнення боргу з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в сумі 15316,35 грн. На даний час зобов`язання боржником не виконане, жодних виплат стягувачу не надходило.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.
При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.
Пунктом 1 частини першої статті 274 ЦПК України передбачено, що малозначні справи розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (частина п`ята статті 279 ЦПК України).
У частині другій статті 128 ЦПК України зазначено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.
Отже, лише у разі відсутності відповідача в місці проживання та отримання будь-ким з повнолітніх членів його сім`ї, які проживають разом з ним, судової повістки або судового повідомлення вважається, що відповідач повідомлений належним чином про вчинення процесуальної дії.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, дійшовши висновку, що справа є малозначною, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
При цьому, на адресу ОСОБА_2 зазначену в позовній заяві, суд першої інстанції направив поштою рекомендованим листом із повідомленням належним чином завірену копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та розгляд її в порядку спрощеного позовного провадження й додані до неї матеріали позовної заяви.
Однак, в матеріалах справи міститься поштовий конверт, а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернуті до суду відділенням поштового зв`язку з відміткою пошти «за закінченням встановленого строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання.
Таким чином, ОСОБА_2 не була належним чином повідомлена про розгляд цієї справи судом першої інстанції та була позбавлена можливості заявити про застосування спливу позовної давності.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.
Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на це рішення суду першої інстанції.
Зазначений висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц.
У письмових поясненнях до апеляційної скарги представник   - адвокат Приходько Є.В. зазначав про те, що судом першої інстанції проігноровано дотримання позивачем строку позовної давності.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи, щопозивач звернувся до суду 13.06.2018, тому з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 13.06.2015 по 08.06.2018, сума яких становить 5008,43 грн: 
за 2015 рік – 336,96 грн: 
(1,004х0,99х99,2х102,3х98,7х102,0х110,7) =1,022х15316,35;
за 2016 рік – 1899,22 грн: 1,009х0,996х1,01х1,035х1,001х0,998х0,999х0,997х1,018х1,028х1,018х1,009)=1,124х15316,35;
за 2017 рік – 2098,33 грн: (1,011х1,01х1,018х1,009х1,013х1,016х1,002х0,999х1,02х1,012х1,009х1,01)=1,137х15316,35;
за 2018 рік – 673,92 грн: 
(1,015х1,009х1,011х1,008х1,00х1,00)=1,044х15316,35.
       Сума 3% річних за період з 13.06.2015 по 08.06.2018, яка підлягає стягненню з відповідача становить 1368,40 грн (15316,35х3х1087/365/100).
Що стосується 3% річних у розмірі 431,80 грн та інфляційних втрат у розмірі 11341,21 грн, нарахованих позивачем за період з 10.07.2014 по 13.06.2015 року, то позивачем пропущений строк позовної давності щодо стягнення відповідних сум. 
Відтак сума інфляційних втрат та 3% річних підлягає зменшенню, з урахуванням строків позовної давності, та з відповідача підлягає стягненню 5008 грн 43 коп. інфляційних втрат та 1368 грн 30 коп. – 3% річних.
       Доводи апеляційної скарги, що у даному випадку 3% річних та інфляційні витрати є пенею або штрафом, тому до спірних правовідносин застосовуються положення ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» з урахуванням Розпорядження КМУ від 02.12.2015 року №1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», відповідно до якого  на громадян України - жителів у даному випадку м. Лисичанська, з 14.04.2014 року діє заборона щодо нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, колегія суддів не приймає з огляду на наступне. 
Відповідно до Цивільного кодексу України штраф та пеня є видом цивільно-правової відповідальності - неустойкою, а також засобом забезпечення виконання зобов`язань.
Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, у той час як нарахування 3% річних та інфляційних витрат, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за Договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.
Довід апеляційної скарги щодо сплати боргу  ОСОБА_2  ще до ухвалення рішення Лисичанським міським судом 10.07.2014, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки доказів на підтвердження вказаним обставинам відповідачем не надано. 
Доводи скаржника про те, що суддя Фастовець В.М. мав заявити самовідвід з тих підстав, що позивач є робітником Лисичанського міського суду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ОСОБА_1 дійсно є працівником апарату Лисичанського міського суду та не знаходиться у підпорядкуванні судді Фастовця В.М., а тому зазначена обставина, у відповідності до ст.ст. 36, 37 ЦПК України не може бути достатньою підставою для самовідводу судді.
Інших будь-яких підстав для самовідводу судді скаржником не заявлено, також апеляційна скарга не містить інших обставин, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді Фастовця В.М. як під час розгляду справи так і при ухваленні судового рішення.
Щодо неправильного зазначення позивачем у позовній заяві як адреси місця проживання ОСОБА_2 , поштового індексу та вулиці за старим найменуванням, без врахування вимог Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» від 09.04.2015 року та рішення 6-ї сесії Лисичанської міської ради про перелік перейменувань вулиць, провулків, проспекту, назви яких містять символіку комуністичного тоталітарного режиму, що, на думку скаржника, виключало можливість відкриття провадження у справі та у подальшому є підставою для скасування рішення слід зазначити, що скаржником та її представником не спростовані доводи позивача та його представника про те, що зазначений у позовній заяві індекс є індексом м. Лисичанська і зазначення позивачем старого найменування вулиці відповідача не перешкоджало доставці поштових відправлень за потрібною і відповідною адресою.
Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у тому числі й несвоєчасне внесення судом рішення до АСДС, на які посилається скаржник, як на підставу скасування рішення, колегія суддів відхиляє з тих підстав, що відповідно до ч.2 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана справа є малозначною, так як була призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому не можна вважати розгляд судом першої інстанції цієї справи без повідомлення сторін, порушенням норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
У відповідності до положень ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування або зміни судового рішення та ухвалення нового серед іншого є порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, зміни рішення суду першої інстанції та постановлення по справі нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
       Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2018 року змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_2 (зареєстрованої АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ІПН НОМЕР_2 ) 3% річних та інфляційних втрат з 14 941 (чотирнадцять тисяч дев`ятсот сорок одна) грн 61 коп. до 6376 (шість тисяч триста сімдесят шість) грн 83 коп.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Повний текст постанови складено 29 січня 2021 року.

Головуючий 

Судді: