Справа № 127/1311/20
Провадження № 22-ц/801/341/2021
Категорія: 31
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року	Справа № 127/1311/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя – доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О. М., про визнання договору дарування Ѕ частки будинку недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Гуменюка К. П. від 01 грудня 2020 року (дата складення повного тексту рішення – 11 грудня 2020 року), –
                                               встановив:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив визнати недійсним договір дарування від 26 лютого 2019 року Ѕ-ї частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М.
На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він та ОСОБА_3 успадкували по Ѕ частині цього будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_5 . Вони також успадкували по Ѕ частині земельної ділянки, розташованої там же, площею 0,03755 га.
05 квітня 2016 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 Ѕ частку цієї земельної ділянки, а 26 лютого 2019 року між ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 укладено договір дарування Ѕ частки житлового будинку. За цим договором у володіння та користування ОСОБА_2 відповідно до довідки фізичної особи – підприємця ОСОБА_6 переходять приміщення будинку 1-1, 1-2, 1-3 та 4-2, загальною площею 48,4 кв. м. Договір містить твердження, що зазначені приміщення не є зайнятими. 
При цьому виділ у натурі частки ОСОБА_3 зі спільної часткової власності на будинок не проводився. Насправді зазначеними приміщеннями користується ОСОБА_1 , обстеження будинку не проводилось.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року у позові відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що станом на 26 лютого 2019 року за ОСОБА_3 наявне зареєстроване речове право на Ѕ частку будинковолодіння. На підставі договору дарування від 26 лютого 2019 року за обдарованим ОСОБА_2 державним реєстратором зареєстроване речове право на Ѕ частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 . При цьому з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 грудня 2020 року № 234821944 не вбачається проведення реєстраційної дії щодо приміщень 1-1 (8,8 кв. м.), 1-2 (9,4 кв. м.), 1-3 (10,2 кв. м. ), 4-2 (20,0 кв. м.) загальною площею 48,4 кв. м., розташованих в будинку АДРЕСА_1 . Отже за договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останній набув лише ті речові права, які були наявні у ОСОБА_3 внаслідок отримання спадщини.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення скасувати і ухвалити нове – про відмову у позові. 
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що й у позовній заяві.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Мишковська Т. М. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без мін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до обставин справи та норм матеріального права, які регулюють правовідносини сторін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
Суд установив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 грудня 2014 року, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 2-2713 спадкоємцями померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Спадщина складається з цілого житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовані: житловий будинок (літ. «А»), прибудова (літ. «а»), літня кухня (літ. «В»), сарай (літ. «Б», «б», «Д»), гараж (літ. «б2»), погріб (літ. «п/Б»), убиральня (літ. «Г»), огорожа (літ. «№1-5»). Крім того самочинно збудовані прибудови літ. «А1», «а2», «А2», «в», «м/А1» в свідоцтво не включені. ОСОБА_1 видано свідоцтво на Ѕ частку спадкового житлового будинку (а. с. 8).
Аналогічне за змістом свідоцтво про право на спадщину видано того ж дня і ОСОБА_3 (а. с. 105).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 24 грудня 2014 року № 31574596 за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано право приватної спільної часткової власності (розмір часток по Ѕ) на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (а. с. 9, зворот).
05 квітня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б. посвідчено довіреність ОСОБА_3 , відповідно до якої останній уповноважив ОСОБА_4 продати або подарувати ОСОБА_2 належну йому частину будинку АДРЕСА_1 (а. с. 131).
26 лютого 2019 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М. посвідчено договір дарування Ѕ частки житлового будинку, укладений між ОСОБА_3 (дарувальник), від імені якого діяла ОСОБА_4 (представник дарувальника) на підставі довіреності, та ОСОБА_2 (обдаровуваний), зареєстрований в реєстрі за № 218. За цим договором дарувальник, в особі представника, безоплатно передав обдарованому у приватну спільну часткову власність Ѕ частку у праві власності на будинок з прибудовами і господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . Пунктом 2 договору визначено, що у володіння та користування обдарованого переходять приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 4-2 загальною площею 48,4 кв. м. відповідно до довідки від 19 лютого 2019 року фізичної особи – підприємця ОСОБА_6 (а. с. 104).
Суд першої інстанції в порядку повного доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 01 грудня 2020 року установив, що 26 лютого 2019 року на підставі договору дарування, серія №218 від 26 лютого 2019 року, видавник приватний нотаріус Бєлая О. М., за ОСОБА_2 зареєстроване право приватної спільної часткової власності (розмір частки Ѕ) на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , до складу якого входять житловий будинок (літ. «А»), прибудова (літ. «а»), літня кухня (літ. «В»), сарай (літ. «Б», «б», «Д»), гараж (літ. «б2»), погріб (літ. «п/Б»), вбиральня (літ. «Г»), огорожа (літ. «№1- 5») (а. с. 156 – 158).
Підставою недійсності правочину є, зокрема невідповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України (далі ЦК України), іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).
За змістом частин першої – четвертої статті 355, частини першої статті 356, частини першої статті 357 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. 
Відповідно до статті 378 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.
Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (стаття 361 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).
За змістом цих норм предметом договору дарування може бути лише те майно, майнові права або право власності на частку у праві спільної часткової власності, які належали дарувальнику.
Порядок виділу частки із майна , що є у спільній частковій власності установлено статтею 364 ЦК України.
Зокрема, згідно з частинами першою, третьою та четвертою цієї статті співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.
Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, до виділу у натурі в порядку встановленому цією статтею частки у праві спільної часткової власності співвласник може розпоряджатися лише своєю часткою у праві спільної часткової власності, а не конкретним виділеним майном.
Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності чи про виділ частки ОСОБА_3 у праві спільної часткової власності на будинок між його співвласниками не укладався, право власності на виділене майно (приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 4-2 загальною площею 48,4 кв. м.) у встановленому законом порядку зареєстроване не було, то зазначення у пункті 2 договору дарування про те, що у володіння та користування обдарованого переходять приміщення 1-1, 1-2, 1-3, 4-2 загальною площею 48,4 кв. м. відповідно до довідки від 19 лютого 2019 року фізичної особи – підприємця ОСОБА_6 суперечить закону.
При цьому не можна погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки за оспорюваним договором за ОСОБА_2 державним реєстратором зареєстроване речове право на Ѕ частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 , тобто саме те право яке належало дарувальнику, то, як можна зрозуміти зі змісту рішення, права позивача внаслідок укладення цього договору не порушені, з огляду на таке.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Право власності на майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
За змістом пункту 2 договору дарування ОСОБА_3 передав у володіння ОСОБА_2 конкретні приміщення у спільному житловому будинку, які йому у користування і володіння не передавались, тобто фактично обмежив право на спільне володіння і користування цими приміщенням іншого співвласника – позивача у справі ОСОБА_1 , а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що наявність цього пункту у договорі дарування не порушує прав позивача.
Разом з тим, відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Отже, оскільки недійсність пункту 2 договору дарування про передачу у володіння та користування обдарованого ОСОБА_2 приміщень 1-1, 1-2, 1-3, 4-2 загальною площею 48,4 кв. м., не тягне за собою недійсності інших його частин і договору в цілому (про відчуження ОСОБА_3 ОСОБА_2 своєї частки у праві власності на цілий будинок), цей правочин міг бути вчинений і без включення до нього недійсної частини, то ефективним способом захисту прав позивача, який забезпечує баланс його та сторін оспорюваного договору інтересів, є визнання недійсним лише цього пункту договору.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, – 
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2020 року скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
У договорі дарування Ѕ частини житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_1 , від 26 лютого 2019 року, укладеному між ОСОБА_3 , в інтересах якого діяла ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , посвідченому приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О. М., визнати недійсним пункт 2, за яким у володіння та користування обдарованого відповідно до довідки від 19 лютого 2019 року, виданої фізичною особою – підприємцем ОСОБА_6 , переходять приміщення: 1-1 площею 8,8 кв. м., 1-2 площею 9,4 кв. м., 1-3 площею 10,2 кв. м., 4-2 площею 20,0 кв. м., загальною площею 48,4 кв. м.
В решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       (Повний текст судового рішення виготовлено 19 березня 2021 року)

Головуючий                                                         О. С. Панасюк

Судді:                                                                 О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета