14.01.21
22-ц/812/126/21
Єдиний унікальний номер судової справи № 490/2295/17
Провадження № 22-ц/812/126/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     

П О С Т А Н О В А
Іменем України
12 січня 2021 року                                                                                 м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Яворської Ж.М.,  
суддів:  Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
при секретарі  судового засідання - Андрієнко Л.Д.,
за участі заявника - ОСОБА_1 , 
відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 
на ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2020 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст складено 19 листопада 2020 року, за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення від 20 липня 2018 року за нововиявленими обставинами в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки, що знаходиться у спільній сумісній власності. 
Позивач зазначав, що законом передбачено, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Ніяких домовленостей між ним та відповідачем не існувало, ніяких правочинів відносно цієї ділянки вони не укладали. Рішенням суду він успадкував після смерті матері ОСОБА_4 , яка була також співвласницею спірної ділянки 1/10 частку цієї ділянки, отже розподілу підлягає 9/10 часток.
За такого, просив земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у спільній сумісній власності, площею 614 кв.м. розподілити між ним та відповідачем відповідно до положень ст. 89 ЗК України та ст. 370 ЦК України та виділити йому в натурі відповідну частину земельної ділянки, встановивши відповідно до ст. 106 ЗК України тверді межі ділянки в натурі. Поділ земельної ділянки здійснити по 276,3 кв.м. кожному, крім того, на ліву частину, якою буде володіти і користуватися тільки він та на праву частину ділянки, яку виділити у користування відповідачеві. Також вважає, що на розподільчій межі земельних ділянко він має право встановити огорожу для захисту свого майна.
Ухвалою суду від 05 жовтня 2016 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 .
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року, яке постановою апеляційного суду Миколаївської області від 13 вересня 2018 року залишено без змін, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення від 20 липня 2018 року у цивільній справі №490/2295/17 за його позовом до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності за нововиявленими обставинами.
Обґрунтовуючи заяву вказував, що судом при ухвалені рішення по суті спору не враховано висновок КП ММБТІ від 27 серпня 2018 року, яким встановлені належні частки співвласників у домоволодінні за вказаною адресою; судом прийнято рішення на 100% ґрунтуючись на висновку судової експертизи від 18 липня 2018 року № 125-052/1, який складений експертом з грубим порушенням законодавства та на неправдивих документах, наданих відповідачкою; у нього не було інтернету, отже він не міг досконало вивчити законодавство та відслідковувати рішення суду; під час розгляду справи в суді ОСОБА_5 , яка є донькою ОСОБА_2 , народила дитину, а потім та дитина кудись зникла. Проте, приблизно 26-27 червня 2020 року в районі Центрального ринку він зустрів колишнього чоловіка ОСОБА_5 (батька дитини), який йому розповів, що бачив заповіт ОСОБА_3 , а там було заповідано домоволодіння можливо не тільки ОСОБА_2 , але на онуку ОСОБА_6 , а можливо ще на новонароджену дитину. Отже, частка відповідачки ОСОБА_2 у праві власності на спільне домоволодіння може бути іншою, що має визначальне значення для правильного вирішення справи. Проте, в справі відсутній заповіт, сам він його отримати не може, отже для правильного вирішення спору суд повинен витребувати цей заповіт.
Вказані обставини на його думку, є нововиявленими обставинами, які не були відомі йому та суду на момент розгляду справи по суті та винесення рішення.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.
Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, судом не враховано всі обставини викладені у його заяві, тому просив про скасування ухвали суду першої інстанції, як такої, що перешкоджає подальшому провадженні у справі, та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.
У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримав свою апеляційну скаргу, просив про її задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвала суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2018 року за нововиявленими обставинами суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилається заявник, як на підставу перегляду рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.07.2018, не є нововиявленими.
А із аналізуючи змісту заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, можна дійти висновку, що вона зводиться до незгоди заявника з ухваленим по суті справи рішенням першої інстанції та судовим рішеннями, ухваленого за результатами апеляційного перегляду рішення першої інстанції.
Більш того, наведені ним обставини ґрунтуються на невірному тлумаченні норм процесуального права, що регулюють порядок та підстави перегляду рішення за нововиявленими обставинами.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі.
Відповідно до ст.423 ЦПК України підставами перегляду рішення або ухвали суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, є істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.
При цьому неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.
Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.
Так, із заяви про перегляд вищевказаного рішення за нововиявленими обставинами, заявник вказує, що ним здобуті нові докази, які мали б важливе значення при ухваленні рішення, що переглядається, а саме висновок КП ММБТІ від 27 серпня 2018 року.
Дані докази не були відомі йому та суду на момент розгляду справи по суті та винесення рішення, та на його думку, є нововиявленими обставинами.
Проте, як вбачається з змісту Постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду вказаного рішення суду, вказаний висновок досліджувався судом при розгляді вказаної справи, отже не є нововиявленою обставиною.
Щодо вимог стосовно змісту заповіту правопопередника відповідача, про який йому ніби - то стало відомо у червні 2020 року, то такі обставини (наявність заповіту) були відомі ОСОБА_1 та суду на момент розгляду справи по суті, про що він сам зазначає у своїй заяві, отже вони також не є нововиявленими. В той же час, зміст заповіту не є істотними для справи обставинами та не має визначального характеру як доказу у справі, в межах заявлених позовних вимог щодо виділення в натурі частини земельної ділянки, виключно для самого ОСОБА_1 .
Крім того, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, а посилання позивача на спосіб, яким він дізнався про нібито існування цих обставин ( розмова на Центральному ринку з колишнім родичем відповідачки), викликає у суду сумнів у їх існуванні "поза розумним сумнівом".
Обставини щодо неправильності складання висновку №125-052/1 судової земельно-технічної експертизи від 18 липня 2018 року та інші численні посилання на інші документи в заяві про перегляд рішення зводяться виключно до незгоди позивача з доказами, оціненими судом у процесі розгляду справи, отже не є підставами для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.
Відсутність у позивача Інтернету під час розгляду справи, напади собаки відповідачів, вчинення відносно нього "злочинів" з боку доньки відповідачки взагалі не мають жодного правового значення в межах заявлених вимог.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні заяви по суті дотримався наведених норм цивільного процесуального закону, які регулюють питання перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, давши належну правову оцінку доводам заявника та дійшов правильного висновку, що при розгляді цивільної справи про поділ земельної ділянки у праві спільної сумісної власності, позивачу було відомо про наявність заповіту та судом під час розгляду справи було враховано висновок КП ММБТІ від 27 серпня 2018 року, а інші доводи заяви не мають значення під час перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, а зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, яке переглянуте в апеляційному порядку та постановою Миколаївського апеляційного суду від 13 вересня 2018 року залишено без змін. 
Отже, у сукупності із наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Центрального районного суду Миколаївської області від 20 липня 2018 року за нововиявленими обставинами, оскільки вказані ним доводи не є підставами для перегляду зазначеного рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.
Поміж цього, Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року).
Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, № 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.
У зв`язку з наведеним суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
На підставі ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2020 року без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий                                                                 Ж.М. Яворська

Судді                                                                 Т.М. Базовкіна

                                                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року