КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 755/231/17
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/1801/2021                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 лютого 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Немировської О.В., Семенюк Т.А.
                                    при секретарі                      Коліснику В.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року (суддя Гончарук В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нікчемними договорів позики,
встановив:
 
у грудні 2016р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 20 000 доларів США, невиплачених процентів за користування коштами з дня отримання позики по 28 грудня 2016р. у розмірі 60 303,88 доларів США, 3% річних від простроченої суми, починаючи з дня прострочення відповідачем виплати позики по 28 грудня 2016р. у розмірі 5 540, 98 доларів США, та витрат по сплаті судового збору.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 29 вересня 2006 року він надав відповідачу позику у розмірі 10 000 доларів США на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Крім того, 7 жовтня 2006 року він надав відповідачу ще 10 000 доларів США у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3% у місяць за користування коштами, що також підтверджується борговою розпискою.
Позивач стверджував, що відповідач з 7 листопада 2006р. по 23 грудня 2007 року регулярно сплачував відсотки за користування позикою у розмірі 3 000грн, що по курсу, встановленому за домовленістю сторін, складало 600 доларів США. Однак, починаючи з 18 березня 2008 року відповідач здійснював нерегулярні часткові виплати процентів за позикою на загальну суму 94 400грн, що складає 13 380 доларів США. Тобто, всупереч договірним зобов`язанням, відповідач у повному обсязі не сплатив проценти за користування коштами та грошові кошти не повернув, внаслідок чого станом на 28 грудня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 85 844, 86 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 28 грудня 2016 року становить 2 287 823грн 04коп., яка складається із 20 000 доларів США боргу; 60 303,88 доларів США невиплачених процентів за користування коштами та 5 540, 98 доларів США  3 % річних від прострочених сум. 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про встановлення нікчемності договорів позики, посилаючись на те, що, укладаючи договори 

позики, сторони не встановлювали грошовий еквівалент іноземної валюти, а використали саме іноземну валюту, тобто, уклали договір щодо іноземної валюти між двома фізичними особами - не підприємцями без будь-якої ліцензії, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 228 ЦК України такі договори є нікчемними. Просив суд встановити нікчемність договорів позики, укладених між ним та ОСОБА_1 29 вересня 2006 року та 7 жовтня 2006 року.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року у задоволенні позовів відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду за його позовом та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Позивач посилається на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, необґрунтованість рішення суду, не надання оцінки наданим доказам щодо часткової сплати відповідачем процентів за договорами позики, що свідчить про переривання позовної давності, показам свідків, які підтвердили обізнаність відповідача із фактом наявності боргу та визнання ним боргу.
Крім того, позивач посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки судом не розглянуто його клопотання проти застосування позовної давності і не вирішено питання щодо поновлення строку позовної давності.
Також апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року було подано ОСОБА_3 .
Постановою Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року, в якій виправлено описку ухвалою суду від 19 грудня 2018 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 4 листопада 2020 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року в частині вирішення зустрічного позову та постанову Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року в цій частині залишено без змін. В частині вирішення первісного позову постанову Київського апеляційного суду від 5 грудня 2018 року скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Васильчикова І.В., які підтримали апеляційну скаргу, пояснення ОСОБА_2 та його представника - адвоката Навальнєвої Н.М., які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 29 вересня 2006 року ОСОБА_1   надав ОСОБА_2 позику у розмірі 10 000 доларів США на 12 місяців зі сплатою 3% на місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою. Крім того, 07 жовтня 2006 року позивач надав відповідачу 10 000 доларів США у борг строком на 12 місяців зі сплатою 3 % на місяць за користування коштами, що підтверджується борговою розпискою.
Отримання грошових коштів ОСОБА_2 не заперечував.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти по боргових розписках ОСОБА_2 повинен був повернути до 29 вересня 2007 року та 07 жовтня 2007 року відповідно, грошові кошти не повернув, однак позивач звернувся до суду 28 грудня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені  родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
У підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_2 29 вересня 2006 року та 7 жовтня 2006 року видав розписки, копії яких наявні у матеріалах справи, а оригінали розписок оглянуті колегією суддів.
Під час судового розгляду ОСОБА_2 не оспорював свої підписи під розписками.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами були укладені два договори позики.
Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.
Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.
У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. 
Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики.
Судом встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору розписки позичальника про отримання суми позики, знаходяться у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Відповідачем ні у суді першої інстанції, ні у апеляційному суді не було надано доказів у підтвердження повернення боргу, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачем не виконано боргових зобов`язань перед позивачем та борг у розмірі 20 000 доларів США не повернуто.
Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня      2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).
У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 4 листопада 2020 року скасовуючи 

попереднє рішення апеляційного суду, аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.
У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.
Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 905/1562/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, від  26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19.
При цьому, дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність тільки в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності.
Дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку, які вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності такий строк не переривають.
З матеріалів справи вбачається, що сторони погодили виконання позичальником його зобов`язання по повернення боргу до 29 вересня 2007 року та до 7 жовтня 2007 року, а відтак з 30 вересня 2007 року та з 8 жовтня 2007 року почав відлік строк позовної давності для звернення позивача до суду із даним позовом.
Відповідний строк позовної давності закінчився 29 вересня 2010 року по першій розписці та 7 жовтня 2010 року по другій розписці.
Позивач звернувся до суду з даним позовом 28 грудня 2016 року.
6 квітня 2017 року представник відповідача подав заяву про застосування позовної давності.
Виходячи з вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із закінченням строку позовної давності, про що було заявлено відповідачем під час розгляду справи судом.
Доводи позивача про те, що відповідачем протягом всього строку до подачі позовної заяви визнавався борг шляхом періодичної сплати процентів за користування позикою, що переривало позовну давність, на думку колегії суддів, належними доказами не підтверджені.
Як зазначалося вище, дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу та 

переривають позовну давність, повинні бути вчиненні у межах дії визначеного законом строку позовної давності, тобто у період з 30 вересня 2007 року по 29 вересня 2010 року по першій розписці та з 8 жовтня 2007 року по 7 жовтня 2010 року по другій розписці. При цьому, вказані дії повинні свідчити про погашення саме суми боргу, а не процентів.
Однак, протягом всього розгляду справи, як судом першої інстанції, так і у апеляційному суді позивач стверджував, що відповідач сплачував йому проценти за користування позиками, але позики не повертав.
Крім того, позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу, що у період з 30 вересня 2007 року по 29 вересня 2010 року по першій розписці та з 8 жовтня 2007 року по 7 жовтня 2010 року відповідачем сплачувалась будь яка сума на повернення позик.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Надані позивачем таблиці про часткову сплату процентів за позиками, на думку колегії суддів, не можуть бути належними доказами сплати зазначених грошових коштів відповідачем у період дії позовної давності, так як будь-якого підпису відповідача не містять.
Надані позивачем роздруківка смс листування за період з 19 листопада 2012 року по 7 грудня 2016 року та виписки АТ КБ «Приватбанк» по картковому рахунку позивача, згідно яких у вересні, листопаді та грудні 2016 року ОСОБА_2 перераховував позивачу грошові кошти не свідчать про переривання строку позовної давності для звернення позивача до суду зі даним позовом, так як вказані дії вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності.
Доводи апеляційної скарги, що визнання відповідачем свого боргу підтверджено показами свідків, не є належними доказами у розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, так як не свідчать про вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання боргу.
Крім того, поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).
Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що підстав для висновку про переривання позовної давності у даній справі за первісним позовом не встановлено.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд не надав у рішенні оцінки клопотанню позивача про поновлення строків позовної давності, є правомірними.
Усуваючи вказане порушення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що вказане клопотання задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Заявляючи клопотання про поновлення строків позовної давності, позивач посилався на те, що відповідач сплачував проценти за позиками, не відмовлявся від спілкування і мотивував неможливість повернення коштів у зв`язку із фінансовими обставинами, а відтак він не міг передбачити, що у суді відповідач відмовиться від чисельних випадків сплати йому коштів.
Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України,  якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

До висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. 
Колегія суддів вважає, що позивачем не було наведено обставин, з яких він був позбавлений можливості звернутися до суду з даним позовом у межах строків позовної давності, а також обставин, які можуть бути визнанні судом поважними для поновлення пропущеного строку звернення до суду.
Твердження позивача про сподівання на повернення боргу відповідачем та обіцянки останнього, не можуть бути підставами для поновлення строку позовної давності, як і юридична необізнаність позивача.
Крім того, необхідно враховувати, що позивач звернувся до суду через 9 років після того, як дізнався про своє порушене право, та через 6 років після закінчення строку позовної давності.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з даним позовом.
З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позиками з дня отримання позики по 28 грудня 2016 року, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договорів позики сторони погодили щомісячну сплату відсотків за користування грошовими коштами, які надані на 12 місяців - до 29 вересня 2007 року по першій розписці та до 7 жовтня  2007 року по другій розписці.
Відтак, у межах цього строку відповідач мав сплачувати позивачу проценти періодичними (щомісячними) платежами, а починаючи з 29 вересня 2007 року та з 7 жовтня 2007 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
У постанові від 28 березня 2018 року, справа № 444/9519/12, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Виходячи з викладеного, позивач мав право на отримання процентів за користування відповідачем позиками до 29 вересня 2007 року та до 7 жовтня 2007 року, а у подальшому мав право заявити вимоги про повернення позики з врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, однак, таких вимог позивачем у межах строків позовної давності заявлено не було.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позиками до 29 вересня 2007 року та 7 жовтня 2007 року відповідно задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності, а позовні вимоги про стягнення процентів за період з 30 вересня 2007 року та з 8 жовтня 2007 року по 28 грудня 2016 року задоволенню не підлягають у зв`язку із їх безпідставністю.
Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання є похідними вимогами від основних вимог про стягнення боргу та процентів, які задоволенню не підлягають, вони також задоволенню не підлягають відповідно до положень ст. 266 ЦК України.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.  
Враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та застосовані норми матеріального права, допущенні порушення норм процесуального права (недостатня умотивованість рішення) не призвели до неправильного вирішення справи, виправлені у мотивувальній частині даної постанови, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 червня 2018 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10 березня 2021 року.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                       О.В. Немировська

                                                                                 Т.А. Семенюк