КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                  
Справа № 755/15206/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/257/2021
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
17 лютого 2021 року                                                                                               м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                 
                                           головуючого     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Лапчевської О.Ф., Музичко С.Г.,                                                                                                                                                                              
                                         при секретарі      Маштаковій Т.Ф.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Галагана В.І.,-    
 
встановив:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.
Просила витребувати у ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 .
29 квітня 2013 року зареєстровано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 . 
У подальшому 13 серпня 2013 року без законних правових підстав право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за ОСОБА_2 .
Позивач зазначає, що належна їй на праві власності земельна ділянка протиправно та поза її волею вибула з її законного титульного володіння.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представник зазначили, що апеляційна скарга необґрунтована, а рішення суду законне та ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
У судовому засіданні представник ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечив.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.
16 лютого 2021 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із поганим самопочуттям представника, та неможливістю явки в судове засідання інших представників.
Відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів виходила із відсутності доказів неможливості прибути у судове засідання інших представників ОСОБА_1 .
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела, що вона набувала право власності на спірну земельну ділянку, тому вимоги про витребування такого майна у законного власника ОСОБА_2 є безпідставними.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Встановлено, що 26 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003).
29 квітня 2013 року державним реєстратором Малишевим М.С. на підставі Договору дарування земельної ділянки від 26 жовтня 2007 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0611 га, яка розташована по АДРЕСА_1 (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) за ОСОБА_1 
13 серпня 2013 року приватний нотаріус на підставі акта про передачу арештованого майна від 17 липня 2013 року видав ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну ділянку, цього ж дня вніс до Державного реєстру запис за № 2090696 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку.
Листом Державної реєстраційної служби України від 20 лютого 2015 року № 43/11-15-8.4/2 повідомлено, що 27 червня 2013 року державним реєстратором Малишевим М.С. видалено запис про право власності та розділ з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:66:662:003) у м. Києві, як помилковий. Дії державного реєстратора Малишева М.С. не відповідають вимогам законодавства у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки державні реєстратори не наділені повноваженнями вилучати з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності. Згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку у садовому товаристві «ЕВРЗ» по АДРЕСА_1 , зареєстровано 13 серпня 2013 року приватним нотаріусом Літвінчуком І.А. за іншою особою.
Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 зазначила, що земельна ділянка протиправно та поза її волею вибула з її законного титульного володіння.
Позивач зазначає, що після прийняття дарунку, незалежно від моменту реєстрації права власності, майно є предметом виконаного зобов`язання, а ОСОБА_1 є його законним власником. З 26 жовтня 2007 року власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_1 , а відтак передача земельної ділянки у власність ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 є безпідставною, оскільки станом на 17 липня 2013 року ОСОБА_3 вже не був її власником.
  Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Стаття 387 ЦК України визначає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.
Так, постановою Великої палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І.А., треті особи: ОСОБА_3 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Зазначеною постановою встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши спірну земельну ділянку за договором дарування від 26 жовтня 2007 року, не отримала державний акт, не зареєструвала своє речове право на ділянку, а із заявою про проведення державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку звернулася лише 29 квітня 2013 року, а тому на час складення акта опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року не набула права власності на неї, оскільки власником земельної ділянки загальною площею 0,0611 га, розташованої по АДРЕСА_1 », у Державному реєстрі значився ОСОБА_3 .
Реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. Так, на час реєстрації за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку у квітні 2013 року, уже існував акт опису й арешту майна, складений державним виконавцем ВДВС, відповідно до якого на спірну земельну ділянку було накладено арешт.
За таких обставин власником спірної земельної ділянки на час подання позову була ОСОБА_2 , яка отримала цю ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу, та 13 серпня 2013 року зареєструвала право власності ділянки на своє ім`я, отримала відповідне  свідоцтво, що відповідає вимогам ЦК України, ЗК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Власник з дотриманням вимог ст. 387, ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Отже, з позовом про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України може звернутись власник майна.
У даному випадку ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки.
Власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , яка отримала цю ділянку 17 липня 2013 року за актом про передачу арештованого майна у рахунок погашення боргу, та зареєструвала право власності згідно вимог законодавства.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для витребування майна у законного власника ОСОБА_2 .  
Доводи апеляційної скарги про те, що майно належне на праві приватної власності позивачу протиправно та поза волею позивача вибуло з її законного титульного володіння, колегія суддів не приймає, оскільки майно вибуло з володіння позивача правомірно та відповідно до вимог закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що беручи до уваги підстави позову та предмет позовних вимог, які є відмінними від тих, що перебували на розгляді Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, застосування висновків Верховного Суду як фактичної єдиної підстави для відмови у задоволенні позову свідчить про порушення судом положень ст. 82 ЦПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту набуття право власності на спірну земельну ділянку.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна земельна ділянка перейшла від ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 26 жовтня 2007 року, колегія суддів відхиляє, оскільки лише факт укладання договору не підтверджує право власності на спірну земельну ділянку. Встановлено, що на час складення акта опису й арешту майна від 01 серпня 2012 року ОСОБА_1 не набула права власності на земельну ділянку.
Доводи апеляційної скарги про те, що передача спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу ОСОБА_3 є безпідставною, оскільки станом на 17 липня 2013 року ОСОБА_3 вже не був її власником, колегія суддів відхиляє, оскільки вищенаведені обставини позивачем не оспорювались.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 23 листопада 2020 року постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-                
 
   постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови виготовлено 26 лютого 2021 року.

 
 
Головуючий                                                                                          Є.В. Болотов 

 
 
Судді:                                                                                                    О.Ф. Лапчевська

 
 
                                                                                                               С.Г. Музичко