Номер провадження: 22-ц/813/1656/21 
Номер справи місцевого суду: 521/17670/19
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
                    при секретарі:  Фабіжевській Т.С., 
 
             у судовому засіданні переглянув апеляційні скарги Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року за скаргою адвоката Нєщадіна-Шевцова  Роберта Олександровича в інтересах ОСОБА_2 на дії посадових осіб Біляївського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, боржник ОСОБА_1 , –
 
в с т а н о в и в:
 
13 жовтня 2019 року адвокат Нєщадін-Шевцов  Роберт Олександрович в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії посадових осіб Біляївського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції  в Одеській області, у якій просить суд визнати протиправними дії начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Олефір С.В, щодо винесення постанови від 11 жовтня 2019 року про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження АСВП №58349154 з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року; скасувати постанову начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції з Одеській області Олефір С.В. від 11.10.2019 року про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження АСВП № 58349154 з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 20 серпня 2018 року; визнати протиправним та скасувати повідомлення державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кольца К.Ю. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11 жовтня 2019 року; зобов`язати Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області поновити виконавче провадження АСВП №58349154, з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року у справі №521/12512/18, посилаючись на те, що у даному випадку начальник Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Олефір С.В. протиправно виходив з того, що ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року по справі №521/12512/18 про затвердження мирової     угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про зобов`язання останнього сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ  станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01 серпня 2018 року й до 26 липня 2033 року, не є виконавчим документом, оскільки не відповідає вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження».
У судовому засіданні адвокат Нєщадін-Шевцов Роберта Олександровича в інтересах ОСОБА_2  підтримав заявлені вимоги та просив суд їх задовольнити.
Представник Біляївського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав відзив на скаргу в якому просить справу розглянути без його участі, заперечує проти задоволення викладених у скарзі вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_2  задоволено.
Суд визнав протиправними дії начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Олефір С.В, щодо винесення постанови від 11 жовтня 2019 року про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження АСВП №58349154 з виконання      мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року;
скасував постанову начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції з Одеській області Олефір С.В. від 11 жовтня 2019 року про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження АСВП №58349154 з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року;
визнав протиправним та скасував повідомлення державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кольца К.Ю. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 11 жовтня 2019 року;
зобов`язав Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області поновити виконавче провадження АСВП №58349154, з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року у справі №521/12512/18.
В апеляційних скаргах Біляївський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та боржник ОСОБА_1  просять ухвалу суду першої інстанції скасувати, в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
   Відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань. 
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 25 лютого 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та боржника Кожбахтєєва В.В. задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтями 447, 448 ЦПК України, в редакції чинної під час розгляду справи судом першої інстанції, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.   Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.
Відповідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника – фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб – за  наявності); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. 
У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків  та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб – платників податків), місце роботи боржника – фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти. 
У разі пред`явлення до примусового виконання рішення міжнародного юрисдикційного органу у випадках, передбачених міжнародним договором України, такий виконавчий документ повинен відповідати вимогам, встановленим міжнародним договором України.  
У разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. 
Виконавчий документ підписується уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплюється печаткою. Скріплення виконавчого документа печаткою із зображенням Державного Герба України є обов`язковим, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, згідно із законом зобов`язаний мати таку печатку.
Згідно зі статтею 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, -і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Судом першої інстанції встановлено, що  ухвалою Малиновського районного  суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року по цивільній справі №521/12512/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, затверджена мирова угода, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про зобов`язання останнього сплачувати аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі еквівалентному 1 500 доларів США щомісячно (за курсом НБУ станом на перше число місяця, за який сплачуються аліменти), починаючи з 01 серпня 2018 року й до 26 липня 2033 року.
08 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернулась до виконавчої служби із заявою про примусове виконання ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від  20 серпня 2018 року про затвердження мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..
13 лютого 2019 року постановою державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Кольца К.Ю. відкрито виконавче провадження АСВП №58349154 з виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року.
Постановою начальника Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Олефір С.В. від 11 жовтня 2019 року скасована постанова про відкриття виконавчого провадження АСВП №58349154 з виконання мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , затвердженої ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси  від 20 серпня 2018 року, яка обґрунтована тим, що виконавчий документ не відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Повідомленням державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції  в  Одеській області Кольца К.Ю. від 11 жовтня 2019 року виконавчий документ  повернений  стягувачу без прийняття до виконання.
Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ухвала Малиновського районного суду міста Одеси від 20 серпня 2018 року у справі №521/12512/18 про затвердження мирової угоди відповідає вимогам, встановленим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», а отже у Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не було підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та повернення стягувачу виконавчого документу без прийняття до виконання.
Посилання Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та боржника ОСОБА_1  в апеляційних скаргах на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані до спірних правовідносин положення ЦПК України, не приймаються до уваги за таких підстав
У пунктах  1 та 3 постанови  Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 
При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).
У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону про виконавче провадження, під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону про виконавче провадження тощо». 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У частині 2 статті 451 ЦПК України визначено, що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України   «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v.  Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне  13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6  Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в  судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому  процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у  справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від  10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним,   якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, – а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, – і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачавати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Аналізуючи зазначені норми процесуального права, положення Конституції України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 20 серпня 2018 року  у справі №521/12512/18 про затвердження мирової угоди відповідає вимогам, встановленим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», а отже, дії посадових осіб Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження», тому підстав для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та повернення стягувачу виконавчого документу без прийняття до виконання не було.
Отже,  суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, та правильно виходив з наявності законних підстав для задоволення скарги на дії державного виконавця. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця немає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційні скарги Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 25 лютого 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік