Номер провадження: 22-ц/813/4383/21 
Номер справи місцевого суду: 520/5516/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.03.2021 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Конюхова Дмитра Валерійовича на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року по цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , треті особи: Військово-морський ліцей, Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні приміщенням,

                                В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_2 , 2008 року народження, треті особи: Військово-морський ліцей, Київська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, про усунення перешкод в користуванні приміщенням к. № 18, площею 31 кв.м. в будівлі учбового корпусу № 1 війського містечка АДРЕСА_1 , шляхом виселення. 
Позовна заява мотивована тим, що відповідач разом зі своїм сином займають приміщення військового містечка учбового корпусу, яке не призначене для проживання. Незважаючи на неодноразові вимоги позивача звільнити приміщення, відповідач не реагує. Відповідач має реєстрацію місця проживання в м.Одесі за іншою адресою. Викладені обставини стали підставою звернення до суду.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, начальник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Конюхов Дмитро Валерійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недопустимості обмеження житлових прав неповнолітньої особи, яка проживає разом з батьком-військовослужбовцем в наданому йому пристосованому для проживання житлі, а також  з того, що на теперішній час відсутні законні підстави для виселення відповідача з дитиною з приміщення, яке було надане відповідачу для тимчасового проживання відповідно до вимог діючого законодавтва, без надання іншого жилого приміщення. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними. 
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:
- ОСОБА_1 є віськослужбовцем має офіцерське військове звання майор і проходить військову службу в Збройних силах України;
- ОСОБА_1 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 – місцезнаходженням Військової Академії, в якій він на час реєстрації проходив військову службу; 
- 01.08.2013 року ОСОБА_1 надав рапорт до начальника Військової академії про надання дозволу на отримання житлової площі, а саме на зайняття на першому поверсі приміщення з зобов`язанням сплачувати послуги за трьох осіб: відповідач, дружина та син. Вказаний документ містить резолюцію – «оформити у встановленому порядку» (дозвіл) /а.с.43/;
- згідно з рапортом ОСОБА_1 від 15.10.2014 року, ОСОБА_1 клопотав про надання місця для проживання його з сім`єю на три особи (він, дружина та син) в спеціально пристосованій казармі в АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 заначив, що проживає в службовому приміщенні Військової академії 1 - кімнаті площею 25 кв.м. по АДРЕСА_2 . Рапорт підписаний майором Джола В.О. та документи подані на розгляд і перевірені секретарем житлової комісії військової частини Черниш В.М. /а.с.44/;
- згідно з наданими копіями квитанцій ОСОБА_1 здійснював оплату за проживання сім`ї в службовому приміщенні Військової академії починаючи з вересня 2014 року по грудень 2018 року включно /а.с.45-49/; 
- рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 шлюб подружжя розірвано. Судом встановлено, що з вересня 2015 року сторони фактично проживають окремо, дружина перебуває в стосунках з іншим чоловіком, від якого народила дитину /а.с.42/;
- 19.02.2019 року відповідача було письмово попереджено щодо звільнення нежитлового приміщення протягом п`яти днів з дня отримання попередження. Вказане попередження відповідач відмовився отримати, про що складено відповідний запис з залученням свідків /а.с.15/. Від часу складання попередження є і Акт обстеження приміщення, затверджений начальником КЕВ м. Одеси /а.с.16/;
- згідно з Висновком №1164/01-11 від 19.07.2019 року Київської районної адміністрації Одеської міської ради як органу опіки та піклування приміщення, де проживає ОСОБА_1 з неповнолітнім сином було обстежено, що відповідач та малолітній син не мають іншого нерухомого житла, що вбачається з Реєстру нерухомості, а також пояснення відповідача, що він не проти звільнити приміщення, але з наданням альтернативного приміщення для проживання. Крім того у вказаному висновку зазначено, що, враховуючи відсутність у батька та самої малолітньої дитини іншого житла, як на праві власності, так і на праві користування, виселення малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військового містечка № НОМЕР_1 по АДРЕСА_4 , суперечить правам та інтересам дитини, порушує його охоронювані законом інтереси, гарантії збереження права на житло, а також призведе до звуження та обмеження його прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням /а.с 82-83/.
В ході судового розгляду справи сторони проводили перемовини щодо врегулювання питання мирним шляхом. Так, стороною позивача було запропоноване звільнене приміщення в гуртожитку, однак відповідач відмовився від переселення, про що складено Акт від 30.10.2019 року. Даний Акт містить письмові заперечення відповідача щодо стану запропонованого приміщення для проживання. На додаток надані фототаблиці, з яких вбачається незадовільний стан запропонованого відповідачу з дитиною приміщення. Окрім того, на час фотофіксації приміщення не було звільнене від речей. 
Судова колегія виходить з такого.
Згідно з ст. ст. 3, 4 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" майно, з моменту надходження до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, набуває статусу військового майна та обліковується у органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.
Відповідно до ст. 14 Закону України "Про Збройні Сили України" майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом. 
Встановивши, що КЕВ м. Одеса веде облік казарменно-житлового фонду в порядку визначеному Статутом гарнізонної та вартової служб збройних сил України у відповідності до наказу міністерства оборони України від 03.07.2013 року № 448 «Про затвердження Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» та Положення про КЕВ м. Одеса, а також здійснює контроль за використанням жилого фонду Міністерства оборони України в порядку ст. ст. 29, 30 ЖК України, суд першої інстанції вірно зазначив, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса компетентний звертатися до суду з вимогами про усунення перешкод в користуванні приміщенням закріпленим за військово-навчальними закладами шляхом виселення, а тому є по суті заявлених вимог належним позивачем у справі.
Суд першої інстанції також вірно визначився з формою власності приміщення, в якому проживає відповідач з неповнолітньою дитиною та з належністю даного приміщення.
Встановивши зазначені обставини, а також, що:
- відповідач вселився у пристосоване для проживання приміщення з дружиною та малолітньою дитиною з дозволу керівництва Військової академії і протягом кількох років використовує дане приміщення для проживання і наданий час після розірвання шлюбу з дружиною залишився проживати у спірному приміщенні з неповнолітнім синим;
- до звернення до суду з позовом про виселення відповідач, останній здійснював оплату за користування приміщенням;
- фактів псування відповідачем державного майна, яке той використовує для проживання з сином, а також фактів порушення відповідачем правил проживання у спірному приміщенні, позивачем не наведено;
- у відповідача немає іншого житла, а реєстрація його проживання за адресою: АДРЕСА_2 є місцезнаходженням Військової Академії, в якій він на час реєстрації проходив військову службу і де фактично житлової площі не займає;
- відповідач звертався у жовтні 2014 року до керівництва військової академії з рапортом про надання місця для проживання його з сім`єю на три особи (він, дружина та син) в спеціально пристосованій казармі в м. Одесі, військове містечно 217 будівля № 1, який залишився без належного реагування;
- жиле приміщення в гуртожитку, яке позивач намагався під час розгляду справи в суді про виселення відповідача, надати йому для проживання з неповнолітньою  дитиною,  перебуває в незадовільному стані і є непридатним для проживання з дитиною, 
суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого, правильного та справедливого висновку про відсутність підстав для виселення відповідача з дитиною з приміщення, яке було надане відповідачу для тимчасового проживання відповідно до вимог діючого законодавства, без надання відповідачу іншого жилого приміщення, яке було б придатним для проживання відповідача з неповнолітньою дитиною. 
Доводи апеляційної скарги про те, що в рапорті відповідача про вселення в спірне приміщення не було дозволу на вселення, а була резолюція про оформлення документів, про те, що відповідач має місце проживання за іншою адресою, про те, що немає документів про згоду колишньої дружини відповідача на проживання з ним неповнолітнього сина, що спірне приміщення не є житловим, набутого судом остаточного висновку, не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса Конюхова Дмитра Валерійовича - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 березня 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 15.03.2021 року.

Головуючий                          О.М. Таварткіладзе 

Судді:                         А.П. Заїкін

                                                                               О.В. Князюк