УХВАЛА
21 січня 2021 року
м. Київ
справа №202/3455/18
провадження № 61-387ск21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Ткачука О. С., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом   ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Львів, про стягнення боргу за договором позики та договором поруки,
ВСТАНОВИВ:
В червні 2018 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Львів про стягнення боргу за договором позики та договором поруки.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з відповідачів на користь позивача грошові кошти у розмірі 209 497,80 грн та вирішено питання про розподіл судових витрат.
У січні 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині солідарного стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в цій частині.
Вивчивши касаційну скаргу, подані матеріали, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
В пункті 8 статті 129 Конституції України зазначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01 січня 2021 року встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2270 грн.
Так, у справі заявлена ціна позову у розмірі 209 497,80 грн, яка станом на 01 січня  2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2270*100=227 000).
Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. 
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей. 
З цього приводу скаржник зазначає, що судові рішення у цій малозначній справі підлягають перегляду в касаційному порядку, оскільки справа має значення для скаржника, оскільки виконання оскаржуваного судового рішення суттєво погіршить майновий стан ОСОБА_1 . Крім того, касаційна скарга містить питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки оскаржувані судові рішення суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12, правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16 та в інших з приводу припинення поруки у разі пропуску кредитором шестимісячного строку відносно кожного з періодичних платежів.
Верховний Суд зазначає, що вказані скаржником правові висновки Верховного Суду та Верховного Суду України стосуються припинення договору поруки у правовідносинах щодо погашення заборгованості за кредитними договорами, умовами яких передбачено повернення грошових коштів шляхом здійснення періодичних платежів. Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди не встановили таку умову спірного договору позики як погашення заборгованості періодичними платежами, натомість зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики містило чітко визначену дату його закінчення. За таких обставин посилання скаржника на наявність в касаційній скарзі питання, яке має значення для формування єдиної правозастосовчої практики не можуть слугувати підставою для перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі, на підставі п.п. а) пункту другого частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Зазначена справа є малозначною в силу закону та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
Оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2019 року та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: Рівненський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, Шевченківський відділ державної виконавчої служби міста Львів, про стягнення боргу за договором позики та договором поруки.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                                 А. А. Калараш
Є. В. Петров
О. С. Ткачук