ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2021 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи: 521/13024/19
Апеляційне провадження №22-ц/813/2572/21
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів – Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,
за участю секретаря Сороколет Ю.С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Демчука Ярослава Вікторовича в інтересах громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 травня 2020 року, постановлене під головуванням судді Сегеди О.М.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та відзивів на позов
У серпні 2019 року громадська організація «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» (далі – ГО «ООО ВСА», громадська організація) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного підприємства «Автолюбитель» (далі – ПП «Автолюбитель»), третя особа – Одеська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію (т.1 а.с.1-10). 
В обґрунтування позову громадська організація послалась на те, що їй на праві власності належать нежитлові приміщення автостоянки №35 за адресою: АДРЕСА_1 . Автостоянка розміщена на земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м.Одеси та наразі здійснюється розробка проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1,7887 га в оренду.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, укладеного між останнім та ОСОБА_2 , належить нежитлове приміщення – виставочно-демонстраційний автосалон, що розташований по АДРЕСА_1 , площею 18,5 кв.м. До 05 березня 2007 року виставочно-демонстраційний автосалон належав на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 477 від 05 лютого 2007 року, укладеного між останнім та ПП «Автолюбитель», яке, в свою чергу, набуло право власності на виставочно-демонстраційний автосалон на підставі рішення господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року у справі № 9/429-05-11866, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23 травня 2006 року, які постановою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2006 року скасовані, справу направлено на новий розгляд. При новому розгляді ухвалою господарського суду Одеської області від 22 листопада 2006 року позов ПП «Автолюбитель» залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача.
Отже, 05 лютого 2007 року, на час укладання договору купівлі-продажу, у ПП «Автолюбитель» було відсутнє право власності на вказаний виставочно-демонстраційний автосалон, тому право власності ОСОБА_1 є противоправним та підлягає скасуванню, оскільки дане приміщення було придбано на підставі правочинів, що підлягають визнанню недійсними, так як були вчиненні на підставі скасованого судового акту. 
В обґрунтування порушення прав та законних інтересів ГО «ООО ВСА» послалась також на те, що існує накладання меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , та на площині накладання цих ділянок розташована будівля, що, начебто, є будівлею ОСОБА_1 - так званий виставочно-демонстраційний автосалон, оскільки будь-які інші будівлі на земельній ділянці по АДРЕСА_1 відсутні. Проте, дана будівля належить саме позивачу. Право власності позивача на будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 та зображена на схематичному плані під літ.Б, порушено, оскільки ОСОБА_1 незаконно привласнив дану будівлю шляхом укладення ряду правочинів, які підлягають визнанню судом недійсними. Про існування оскаржуваних договорів стало відомо лише в травні 2019 року після отримання відзиву на апеляційну скаргу в рамках судової справи №1519/2-4697/11, тому позивач вважав, що строки на звернення до суду з цією позовною заявою ним не пропущено.
На підставі наведеного, громадська організація просила суд:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року, укладений між ПП «Автолюбитель» та ОСОБА_2 щодо продажу нежитлового приміщення – виставочно-демонстраційного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. за реєстраційним номером 477; 
- визнати недійсними договір купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо продажу нежитлового приміщення – виставочно-демонстраційного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. за реєстраційним номером 845; 
- скасувати рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення – виставочно-демонстраційний автосалон, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з відповідачів на користь громадської організації судові витрати по справі.
У відзиві на позов представник ОСОБА_3  в інтересах  ОСОБА_1  позовні вимоги не визнав, посилавшись на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем автосалону, його право власності оформлене 15 березня 2007 року, а громадська організація стала власником автостоянки № НОМЕР_1 лише 23 квітня 2009 року. З технічних паспортів сторін вбачається, що на території автосалону знаходиться адмінбудівля під літ.А, яка фактично є складом під літ.Б, що зображена на території автостоянки № НОМЕР_1 . Отже громадська організація оформила право власності на належне ОСОБА_1 приміщення та намагається позбавити його права власності. Зазначив, що земельна ділянка, площею 0,0904 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 в обсязі 0,0904 га, що дорівнює 100% її площі, накладається на земельну ділянку площею 1,7887 га за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташована автостоянка №35, що підтверджено висновком експерта № 902/2019 від 26 травня 2019 року. Із зазначеного слідує, що накладаються не тільки земельні ділянки, а й об`єкти розміщені на них, що свідчить про незаконне заволодіння громадською організацією адмінбудівлею та оформлення права власності на неї. Тому громадська організація є неналежним позивачем у справі, оскільки оскаржувані договори не зачіпають її прав. Враховуючи викладене, просив суд відмовити у задоволенні позову та застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу автосалону від 05 лютого 2007 року директором ПП «Автолюбитель» був ОСОБА_4 , який одночасно був і керівником ГО «ООО ВСА» (на той час теперішній керівник громадської організації ОСОБА_5 був заступником керівника), а тому громадська організація була обізнана про укладення договору (т.1 а.с.76-79, 138-140).
У відзиві по позов ПП «Автолюбитель» просило відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість, зазначивши, що оскаржувані договори укладені в нотаріальній формі у відповідності до норм чинного на той час законодавства; позивач не є власником автосалону та ніколи ним не був, тому його права не порушені, отже є неналежним позивачем у справі. Громадська організація обізнана про наявність договору купівлі-продажу автосалону, про що свідчить хоча б те, що 23 квітня 2009 року виконком Одеської міської ради, видаючи свідоцтво ГО «ООО ВСА» на право власності на нежитлові приміщення автостоянки №35, включив один з об`єктів автосалону. Тому строк позовної давності розпочався з 05 лютого 2007 року і на час звернення до суду сплинув, що є підставою для відмови у позові (т.1 а.с.63-165). 

Короткий зміст судового рішення, що оскаржується
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 травня 2020 року позов громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» залишено без задоволення (т.3 а.с.30, 34-52).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності відповідачів на спірний автосалон виникло на законних підставах, зазначивши, що право власності ОСОБА_1 на виставочно-демонстраційний автосалон та на земельну ділянку, площею 0,0904 га, не скасовано та не визнано неправомірним, тому його право власності на зазначені об`єкти є правомірним. Суд вказав, що позивач, який не був стороною договору купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , може ставити питання про витребування майна із чужого незаконного володіння при наявності доказів того, що громадська організація є власником автосалону. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. Позивач не надав доказів, що автосалон фактично належить йому. Визнання за позовом заінтересованої особи, яка не є стороною договорів, оспорюваних правочинів недійсними не відповідає належним засобам захисту порушеного права, оскільки у такому випадку законом передбачено пред`явлення віндікаційного позову з відповідними правовими наслідками. Суд вказав на неможливість застосування строків позовної давності, оскільки позовні вимоги не доведені.

Доводи апеляційної скарги та відзивів на неї
В апеляційній скарзі громадська організація «ООО ВСА», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 травня 2020 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.3 а.с.54-70).
В обґрунтування скарги громадська організація послалась на те, що суд першої інстанції не врахував, що:
- на земельній ділянці відповідача ОСОБА_1 знаходиться лише будівля під літ. «А», яка належить громадській організації та зображена на схематичному плані під літ.«Б». Існує накладання меж земельних ділянок позивача та відповідача ОСОБА_1 , на площі накладення яких розташована будівля, яка начебто є автосалоном, оскільки будь-які інші будівлі відсутні. Проте, дана будівля належить саме позивачу. Тому право власності позивача на будівлю під літ. «Б» порушено, через те, що ОСОБА_1 було незаконно привласнено дану будівлю шляхом ряду правочинів, що підлягають визнанню недійсними;
- право власності на нежитлові приміщення автостоянки №35 за громадською організацією зареєстровано 25 січня 2006 року, а відповідача ОСОБА_1 лише 15 березня 2007 року, тобто значно пізніше;
- земельна ділянка відповідача входить до складу земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні громадської організації ще з 1979 року;
- виставочно-демонстраційний салон є або одним із нежитлових приміщень автостоянки № НОМЕР_1 , що перебувають у власності громадської організації, або такого салону в реальності не існує;
- рішенням Одеської міської ради № 3203-V від 10 липня 2008 року ФОП ОСОБА_1 відмовлено у наданні згоди на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а суд помилково зазначив, що таку згоду було надано рішенням виконкому Одеської міської ради №795 від 24 червня 2008 року;
- ГО «ООО ВСА» не давала своєї згоди на передачу земельної ділянки, площею 0,0904 га, ОСОБА_1 для організації виставочно-демонстраційного автосалону та не видавала лист за №116 від 16 жовтня 2006 року;
- право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 оформлено в порушення вимог земельного законодавства та без дотримання процедури передачі земельної ділянки. Державний акт не містить реєстраційного номеру та відсутні відомості про його реєстрацію у компетентному орані;
- громадська організація не є та ніколи не була власником виставочно-демонстраційного автосалону, тому висновок суду щодо належного способу захисту у вигляді пред`явлення віндікаційного позову є безпідставним;
- громадська організація звернулась за захистом свого порушеного права, зокрема: права користування земельною ділянкою, загальною площею 1,7887 га та права власності на нежитлове приміщення – склад під літ.«Б». Зазначений стан речей порушує права позивача на правомірне очікування певного стану речей щодо оформлення в оренду земельної ділянки комунальної власності;
- ОСОБА_1 в даних правовідносинах ні є добросовісним набувачем:
- у ПП «Автолюбитель» на день укладення договору купівлі-продажу виставочно-демонстраційного автосалону від 05 лютого 2017 року було відсутнє право власності на нього, тому оскаржені договори підлягають визнанню недійсними;
- виставочно-демонстраційний автосалон за висновком судового експерта Чорної Ю.П. від 20 серпня 2019 року взагалі відсутній на земельній ділянці ОСОБА_1 . Судом не надана будь-яка оцінка зазначеному висновку.
У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Автолюбитель» просило суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість. Зазначало, що:
- оспорювані договори укладались відповідно до вимог чинного законодавства;
- виставочно-демонстраційний автосалон введений в експлуатацію на законних підставах; 
- громадська організація не є належним позивачем у справі, оскільки не є та ніколи не була власником зазначеного автосалону;
- позивачем пропущений строк позовної давності, апелянт знав про договір купівлі-продажу автосалону з 05 лютого 2007 року, про що свідчить те, що 23 квітня 2009 року виконком Одеської міської ради під час видачі свідоцтва ООО ВСА на право власності на нежитлові приміщення автостоянки №35 включив один з об`єктів автосалону (т.3 а.с.96-98). 
Представник ОСОБА_3  в інтересах  ОСОБА_1  у відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду – без змін. Відзив мотивований тим, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення обґрунтовано врахував, що:
- ОСОБА_1 являється добросовісним набувачем нерухомого майна за договором купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, який на даний час є дійсним, тому ОСОБА_1 є законним власником земельної ділянки та виставочно-демонстраційного автосалону;
- громадська організація фактично захопила частину земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , та на даний час шляхом пред`явлення позову у даній справ намагається позбавити останнього права власності на майно;
- на даний час громадська організація не має законного права користування зазначеною у позові земельною ділянкою;
- право власності на будівлі автостоянки №35 за ГО «ООО ВСА» без достатніх правових підстав свідчить про відсутність законного права власності на будівлі автостоянки;
- наявність порушення меж земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 , підтверджена висновками експертиз від 26 травня 2019 року, від 20 серпня 2019 року та від 19 червня 2020 року. Зазначене також підтверджує, що громадська організація розмістила належні їм приміщення на території земельної ділянки ОСОБА_1 , захопивши вказану ділянку без будь-яких документів; 
- позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про укладення договору купівлі-продажу ГО «ООО ВСА» дізналась 05 лютого 2007 року, на час укладенні оспорюваного договору директором громадської організації та ПП «Автолюбитель» була одна і та сама особа - ОСОБА_4 , в той час як сьогоднішній керівник громадської організації ОСОБА_5 був на час укладення оспорюваного правочину заступником керівника ГО «ООО ВСА», що свідчить про його обізнаність про зазначені обставини;
- у громадської організації відсутнє будь-яке право щодо земельної ділянки та виставочно-демонстраційного автосалону, в тому числі й право вимагати визнання недійсними правовстановлюючі документи на вказане майно, а тому відсутнє і право звернення до суду із подібним позовом (т.3 а.с.101-113).
       Відповідач ОСОБА_2 та третя особа Одеська міська рада не скористались правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.
       Справа розглянута в апеляційній інстанції 02 лютого 2021 року в режимі відеоконференції за участю представника ОСОБА_6 , який представляв інтереси громадської організації. Інші учасники судового процесу, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не прийняли участі у судовому засіданні, яке призначено на 02 лютого 2021 року на 14.00 год., що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи у їх відсутність (т.4 а.с.205-206, т.5 а.с.22-25,33).
02 лютого 2021 року представник ОСОБА_3 , який представляв інтереси ОСОБА_1 , не вийшов на зв`язок з судом в режимі відеоконференції та в телефонному режимі повідомив секретаря судового засідання про відсутність у нього технічної можливості прийняти участь у відеоконференції у зв`язку з відсутністю електроенергії в офісі. Письмове клопотання представника ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи направлено ним 02 лютого 2021 року об 13:26 год., зареєстровано в КП «Д-3» 02 лютого 2021 року о 14:07 год. та передано секретарю судового засідання до залу судового засідання о 14.25 годині під час знаходження суду у нарадчій кімнаті, про що свідчить акт від 02 лютого 2021 року та протокол судового засідання від 02 лютого 2021 року (т.5 а.с.94-100, 101-102).
Колегія суддів, вислухавши думку представника ОСОБА_6 , який наполягав на розгляді справи, дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю інших учасників справи з огляду на таке.
Апеляційне провадження у справі відкрито 13 липня 2020 року (т.3 а.с.80-81).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року справу призначено до розгляду на 08 грудня 2020 року (т.3 а.с.160).
За клопотаннями представників ОСОБА_6 та ОСОБА_3 призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (т.3 а.с.180,185,199-200).
У судовому засіданні 08 грудня 2020 року прийняли участь представники: ОСОБА_6 в інтересах громадської організації, ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 , Бащак Ю.В. в інтересах ПП «Автолюбитель», які надали суду свої пояснення по справі, висловивши, відповідно, доводи апеляційної скарги та свої заперечення на них, після чого оголошена перерва до 19 січня 2021 року (т.3 а.с.205-206).
В день судового засідання (19 січня 2021 року) представник ОСОБА_3 надав суду додаткові пояснення з додатками на 248 аркушах, які також напередодні (18 січня 2021 року) о 21:20 год. ним направлені на електронну адресу суду, у зв`язку з чим, крім іншого, справа слуханням відкладена на 02 лютого 2021 року на 14:00 год. (т.4 а.с.1-246, т.5 а.с.4-18). 
В день судового засідання (02 лютого 2021 року) о 11:34 год. представник ОСОБА_3 направив на електронну адресу суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: висновку експерта №80/18 про проведення оціночно-будівельної експертизи згідно заяви ОСОБА_1 , складеного 01 лютого 2021 року (т.5 а.с.75-93).
Аналізуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що дії представника ОСОБА_3 спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, оскільки нові докази надаються ним на стадії апеляційного розгляду саме в призначений день судового засідання, а не заздалегідь, що перешкоджає іншим учасникам процесу знайомитись з ними та висловлювати свою позицію з приводу клопотання.
Крім того, представник ОСОБА_3 , посилаючись на відсутність технічної можливості прийняти участь у судовому засіданні у зв`язку з відсутністю електричної енергії, у свою чергу, направив за півгодини до початку судового засідання на електронну адресу суду через мережу Інтернет своє клопотання, що свідчить про наявність доступу до мережі Інтернет та відповідно електричної енергії (т.5 а.с.94-96).
Відмовляючи у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 , колегія суддів врахувала положення ч.5 ст.212 ЦПК України, якою встановлено, що ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Посилання представника ОСОБА_3 на отримання 01 лютого 2021 року від позивача заперечень на додаткові пояснення ОСОБА_1 та додаткових пояснень позивача з додатками, що потребує додаткового вивчення, не приймаються до уваги, оскільки ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 лютого 2021 року відмовлено у прийнятті нових доказів у справі, які були надані суду представниками позивача та відповідача.
При цьому, колегією суддів враховано, що захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб. Виконуючи положення щодо забезпечення права на доступ до правосуддя, рівності учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів з метою своєчасного розгляду справи визнає неповажними причини відкладення розгляду справи, зазначені представником ОСОБА_3 у клопотанні, тому відмовляє у його задоволенні. 
Колегія суддів звертає увагу на положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.223 ЦПК України).
Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.
Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 02 лютого 2021 року.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки він суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Установлені судом фактичні обставини справи
18 грудня 1969 року рішенням Одеського міськвиконкому № 799 Одеському виробничому міжобласному об`єднанню «Укрглававтотехобслуговування» відведена земельна ділянка, площею 14 871 кв.м. (за планом відводу), по АДРЕСА_2 ) для будівництва автостоянки на 300 машиномісць. Згодом автостоянка була передана в користування обласному товариству «Автолюбитель УРСР».
21 червня 1979 року рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 470 Одеському обласному товариству «Автомотолюбитель УРСР» відведена земельна ділянка, площею 0,663 га, для облаштування платних автостоянок відкритого збереження автотранспорту (т.2 а.с.22).
17 липня 1980 року рішенням міськвиконкому за № 503 замінено відкрите збереження автотранспорту на збереження в збірно-розбірних металевих гаражах.
Станом на 01 січня 1991 року за Одеським обласним товариством «Автолюбитель УРСР» числилась в користуванні земельна ділянка, площею 1,7914 га - автостоянка № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
26 листопада 1992 року Міністерством юстиції України зроблена перереєстрація Спілки автомобілістів України (свідоцтво № НОМЕР_2 ), Українська республіканська спілка автомобілістів була перейменована в Всеукраїнську спілку автомобілістів.
З 01 січня 1994 року зазначена земельна ділянка числиться в користуванні Одеської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів і використовується для експлуатації та обслуговування автостоянки (т.2 а.с.30, 31-43).
Рішенням Одеської міської ради № 1848-ХХІІІ від 31 жовтня 2000 року «Про затвердження технічної документації з інвентаризації та проекту відведення земельних ділянок, про видачу документів, що посвідчують право користування та надання Одеській обласній організації Всеукраїнської спілки автомобілістів земельної ділянки, загальною площею 1,8214 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації та обслуговування автостоянки № 35 та для будівництва і експлуатації автомийки», була затверджена технічна документація з інвентаризації та проекту відведення земельної ділянки; змінені умови землекористування ООО ВСА земельною ділянкою площею, 0,0276 га, за адресою: АДРЕСА_3 у зв`язку з будівництвом на частині раніше наданої для організації автостоянки земельної ділянки автомийки; видано ООО ВСА договір про право тимчасового довгострокового користування земельною ділянкою (у тому числі на умовах оренди), загальною площею 1,7914 га, терміном до 10 років, але не пізніше початку реконструкції району; надано земельну ділянку, із земель міста, загальною площею 0,03 га, за адресою: АДРЕСА_3 у тимчасове користування, з умов оренди, але не пізніше початку реконструкції району; затверджено договір про тимчасове користування землею (у тому числі на умовах оренди) між Одеською міською радою та ООО ВСА; зобов`язано ООО ВСА замовити в управлінні земельних ресурсів оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками відповідно до п.3,4 цього рішення, виконувати вимоги та умови щодо землекористування, дотримуватися положень ст. ст. 40, 115 ЗК України; управлінню земельних ресурсів видати ООО ВСА документи, що посвідчують право користування земельними ділянками відповідно до п. 3, 4 цього рішення та внести відповідні зміни до земельно-облікової документації (т. 2 а.с.25).
За замовленням ООО ВСА земельно-кадастровим бюро виготовлена технічна документація по інвентаризації земельної ділянки ООО ВСА (автостоянка № 35 і автомийка) та проект відведення земельних ділянок ООО ВСА для будівництва, експлуатації та обслуговування автомойки; для будівництва та комплексного благоустрою прилеглої території за адресою: АДРЕСА_3 ) т.2 а.с. 26-30, 44-84.
28 липня 2005 року проведена державна реєстрація Громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» (т.1 а.с.14). За умовами п.1.1 статуту громадської організації рішення про ліквідацію однієї організації та створення нової не приймались, змінювались назви, які належать одній і тій же організації – Одеській обласній організації Всеукраїнської спілки автомобілістів (т.2 а.с.103-107).
Отже, ГО «ООО ВСА» фактично функціонує тривалий час, маючи назву Одеське обласне товариство «Автомотолюбитель УРСР», яка неодноразово змінювалась. 
12 січня 2006 року рішенням господарського суду Одеської області у справі №9/430-05-11867 (головуючий суддя Бакланова Н.В.) визнано право власності Одеської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, серед іншого, на нежитлові приміщення, розташовані у АДРЕСА_4 , загальною площею 888,2 кв.м. ((приміщення літ.А,а, А`, а` (I-II поверхи) – 417,70 кв.м, літ. Б (склад) -15,3 кв.м, літ.В (склад) – 26,6 кв.м, літ. Г (електромайстерня) – 52,3 кв.м, літ.Д (склад) – 243 кв.м, літ.Е (підсобне) -9,5 кв.м, літ.Ж (кладова) – 6,3 кв.м, літ.З (гараж) – 16,7 кв.м, літ.И (гараж) – 16,7 кв.м, літ.К (гараж) – 17,00 кв.м, літ.Л (гараж) – 16,7 кв.м, літ.М (гараж) – 16,7 кв.м, літ.Н (гараж) – 16,7 кв.м, літ.О (гараж) – 17,0 кв.м, згідно технічному паспорту від 11 квітня 2003 року (т.1 а.с.110 зворот – 112).
В той же день рішенням господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року в іншій справі № 9/429-05-11866 (головуючий суддя Бакланова Н.В.), залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23 травня 2006 року, визнано право власності ПП «Автолюбитель», серед іншого, на виставочно-демонстраційний автосалон, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 .
25 січня 2006 року ООО ВСА зареєструвала своє право власності на нежитлові приміщення, про що свідчить витяг про реєстрацією права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.110).
ПП «Автолюбитель» також зареєструвало своє право власності в ОМБТІ та РОН, про що свідчить запис в книзі №49неж-93, номер запису 5664, реєстраційний № 13647837 (т.1 а.с.80).
03 серпня 2006 року постановою Вищого господарського суду України в рамках справи №9/429-05-11866 скасовано рішення господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 23 травня 2006 року, на підставі яких визнано право власності ПП «Автолюбитель», серед іншого, на виставочно-демонстраційний автосалон, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 . Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.226-229). Ухвалою господарського суду Одеської області від 22 листопада 2006 року позов залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача. 
ПП «Автолюбитель» про скасування права власності на виставочно-демонстраційний автосалон було обізнано, про що свідчить присутність представника приватного підприємства «Автолюбитель» у судовому засіданні 30 жовтня 2006 року під час нового розгляду справи №9/429-05-11866 в суді першої інстанції, що вбачається з ухвали господарського суду від 22 листопада 2006 року.
05 лютого 2007 року ПП «Автолюбитель», в особі директора Іванова Ю.О., будучи обізнаним про скасування права власності на автосалон, за договором купівлі-продажу відчужив ОСОБА_2 виставочно-демонстраційний автосалон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,5 кв.м., який в цілому складається з:
-адмінбудівлі під літ.А, загальною площею 14,7 кв.м;
-приміщення охорони під літ.Б, загальною площею 4,5 кв.м;
-огорожі №1-3;
-мостіння 1 (т.1 а.с.80).
05 березня 2007 року  ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужив зазначений виставочно-демонстраційний автосалон ОСОБА_1 (т.1 а.с.28).
Саме зазначені договори купівлі-продажу оспорює ГО «ООО ВСА», як такі, що порушують її права.
Крім того, судом встановлені інші обставини, на які посилаються сторони по справі.
15 березня 2007 року ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.29,81). 
23 вересня 2007 року за договором купівлі-продажу, укладеним між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у простій письмовій формі, відчужено житлову будівлю, загальною площею 18,5 кв.м, та земельну ділянку, площею 904 кв.м., яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
24 червня 2008 року виконавчий комітет Одеської міської ради рекомендував Одеській міській раді дати згоду ФОП  ОСОБА_1  на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,09 га, в оренду за адресою: АДРЕСА_1 , для експлуатації відкритого виставочно-демонстраційного автосалону (т.2 а.с.119).
10 липня 2008 року Одеська міська рада рішенням за №3203-V відмовила ФОП ОСОБА_1 у наданні згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельною ділянки (т.1 а.с.220).
18 листопада 2008 року рішенням Київського районного суду м.Одеси у справі № 2-6411/2008:
- визнано дійсним договір купівлі-продажу житлової будівлі, загальною площею 18,5 кв.м та земельної ділянки, площею 904 кв.м., яка знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 ;
- визнано право власності за ОСОБА_7 на зазначені житлову будівлю та земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;
- зобов`язано Одеську регіональну філію ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» зареєструвати належним чином державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_7 ;
- зобов`язано Одеське міське управління земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах підписати державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку на ім`я ОСОБА_7 (т.1 а.с.33-34).
23 квітня 2009 року ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» отримала свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення автостоянки №35 (т.1 а.с.15). Наразі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГО «ООО ВСА» про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення та скасування державної реєстрації від 23 квітня 2009 року (справа №521/12882/12). Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 09 жовтня 2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, провадження у справі №521/12882/12 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі (№521/13024/19).
02 жовтня 2009 року  ОСОБА_7 отримав державний акт серії ЯИ № 180917 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0904 га, що розташована по АДРЕСА_1 .
13 січня 2010 року ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав, а ОСОБА_1 придбав зазначену земельну ділянку, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028 (т.1 а.с.83).
08 червня 2011 року  ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 338978 (т.1 а.с.84). ГО «ООО ВСА» звернулась з позовом до ОСОБА_1 , ГУ Держкадастру в Одеській області, ОСОБА_7 , третя особа Одеська міська рада, про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку недійсними (справа № 521/12750/19). Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 27 лютого 2020 року у зазначеній справі у задоволенні позову відмовлено (т.2 а.с.210-213). Це рішення суду оскаржено громадською організацією в апеляційному порядку, справа на дату винесення цієї постанови не розглянута.
14 січня 2011 року рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2011 року скасовано рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2008 року у справі № 2-6411/2008, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 . Судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомості від 23 вересня 2007 року, укладений між ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_1 у простій письмовій формі є нікчемним. Крім того, ОСОБА_1 не був власником спірної земельної ділянки, яка знаходилась в комунальній власності Одеської міської ради, тому суд не вправі був визнавати право власності за ОСОБА_7 (т.1 а.с.35-36,222).
07 квітня 2011 року заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Держкомзему у м. Одесі, ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_7 , про витребування земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, за адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та скасування держаної реєстрації права власності вказаної земельної ділянки (справа № 1519/2-4697/11).
22 листопада 2011 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 1519/2-4697/11 позов заступника прокурора задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку, площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.
Зазначене рішення набрало законної сили 03 грудня 2011 року.
05 жовтня 2012 року Одеській міській раді видано виконавчий лист № 1519/2-4697/11 на примусове виконання судового рішення.
21 січня 2013 року постановою Першого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ виконавче провадження з примусового виконання рішення суду від 22 листопада 2011 року було закінчено за п.8 ч.1 ст.49, ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що земельну ділянку, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, витребувано від ОСОБА_1 та передано представнику Одеської міської ради, про що складений акт державного виконавця від 16 січня 2012 року.
23 травня 2013 року після примусового виконання заочного судового рішення від 22 листопада 2011 року у справі № 1519/2-4697/11 ОСОБА_1 подав заяву до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області про державну реєстрацію права власності земельної ділянки, площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 січня 2010 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 . Право власності на цю земельну ділянку було зареєстровано за останнім, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 4074507 від 23 травня 2013 року.
10 вересня 2015 року рішенням Одеської міської ради № 7078-VІ надано дозвіл ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 1,7887 га, за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду для експлуатації і обслуговування нежитлових будівель та споруд автостоянки № 35 (т.1 а.с.25).
Наразі ОСОБА_1 оскаржив зазначене рішення органу місцевого самоврядування (справа № 521/7697/19). 
В рамках справи №521/7697/19 судовим експертом ОСОБА_8 проведена земельна-технічна експертиза, за результатами якої складено висновок № 902/2019 від 26 травня 2019 року, згідно якому встановлено, що має місце накладання земельних ділянок, загальною площею 0,0904 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 1,7887 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа накладання складає 0,0904 га (т.1 а.с.113-118).
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 06 березня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів», задоволені. Рішення Одеської міської ради № 7078-VІ від 10 вересня 2015 року «Про надання дозволу ГО «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 1,7887 га, за адресою: АДРЕСА_1 , в оренду для експлуатації і обслуговування нежитлових будівель та споруд автостоянки № 35» - скасовано (т.2 а.с. 214-218). Постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року зазначене судове рішення скасовано, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 
22 березня 2017 року земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована за територіальною громадою Одеси в особі Одеської міської ради, номер запису про право власності: 19877748, на підставі заочного рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 22 листопада 2011року у справі №1519/2-4697/11, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 квітня 2018 року.
09 жовтня 2018 року за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 1519/2-4697/11 скасовано заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 22 листопада 2011 року, та справу призначено до судового розгляду. 
17 грудня 2018 року, під час нового розгляду справи, прокуратура Одеської області звернулась до суду із заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про зміну предмету та підстав позову, у якій просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти у розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки, площею 0,0904 га, кадастровий номер: 5110137300:68:002:0028, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що на земельній ділянці, що є предметом розгляду, знаходиться виставочно-демонстраційний салон, загальною площею 18,5 кв.м., що належить відповідачу ОСОБА_1 , тому повернути вказану земельну ділянку в натурі до комунальної власності Одеської міської ради неможливо, у зв`язку з чим відшкодуванню підлягає вартість земельної ділянки в розмірі 331 253,00 грн.
17 січня 2019 року рішенням Малиновського районного суду м.Одеси у справі № 1519/2-4697/11, яке набрало законної сили, позов прокуратури Одеської області задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради грошові кошти в розмірі 331 253 грн., що дорівнює вартості земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0904 га, кадастровий номер 5110137300:68:002:0028.
Відповідач ОСОБА_1 виконав зазначене судове рішення від 17 січня 2019 року, що підтверджено фінансово-платіжними квитанціями № 20 від 06 березня 2019 року на суму 32 253грн. та №0.0.1287855700.1 від 06 березня 2019 року на суму 299 000грн.
04 червня 2019 року право власності на земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_1 (т.1 а.с.168).
20 серпня 2019 року за заявою громадської організації складено висновок судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи № 34/2019, за результатами якої, серед іншого, експертом встановлено, що на момент огляду в межах земельної ділянки з кадастровим номером 5110137300:68:002:0028 по АДРЕСА_1 відсутній виставочно-демонстраційний автосалон, загальною площею 18,5 кв.м., який вказаний в договорі купівлі-продажу від 05 березня 2007 року. Крім іншого, експертом встановлено, що об`ємно-планувальні показники та характеристики складу літ.«Б», що належить ГО «ООО ВСА», який на момент огляду розташований в межах земельної ділянки з кадастровим номером 5110137300:68:002:0028, відповідають об`ємно-планувальним показникам та характеристиці складу літ.«Б», що визначені в технічному паспорті на нежитлові приміщення автостоянки АДРЕСА_5 станом на 24 квітня 2009 року (т.1 а.с.196-201). 
22 січня 2020 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 17 січня 2019 року у справі № 1519/2-4697/11 скасовано, у задоволенні позову прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ГУ Держгеокадастру в Одеській області та ОСОБА_1 про стягнення грошової вартості земельної ділянки відмовлено. Судом встановлено:
- недобросовісна поведінка та зловживання своїми правами ОСОБА_1 , що виразилось у подачі ним до реєстраційної служби заяви про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку після примусового виконання судового рішення у справі № 1519/2-4697/11;
- відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду та його скасування;
- виключна правомочність щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (зокрема земельної ділянки) належить Одеській міській раді;
- неправомірність зміни заступником прокурора і предмета і підстави позову, що є недопустимим;
- відсутність згоди Одеської міської ради на отримання грошової компенсації (т.2 а.с.183-191).
Під час розробки громадською організацією проекту землеустрою громадською організацією встановлено, що частина земельної ділянки, яка перебувала у її користуванні, перебуває у власності іншої особи – ОСОБА_1 . 
Так, у листі Відділу у м.Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10 липня 2017 року за № 34-15-0.240-2036/112-17 зазначено, що земельна ділянка, площею 1,7887 га, за адресою: АДРЕСА_1 відводиться частково за рахунок земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі за кадастровим номером 5110137300:68:002:0028 та частково за рахунок земельної ділянки за кадастровим номером 5110137300:68:002:0037, яка належить на праві власності на підставі Державного акту серії ЯЛ №338978 від 08 червня 2011 року ОСОБА_1 , та включення земельної ділянки в проект землеустрою можливо лише після припинення права власності чи користування нею фізичними чи юридичними особами (т.1 а.с.85).
Крім того, в рамках кримінального провадження проведена судова земельно-технічна та оціночно-земельна експертиза щодо земельної ділянки кадастровий номер 5110137300:68:002:0028 та будівель, споруд, що на ній розміщені, за висновком якої за №20-948-951 від 19 червня 2020 року зазначена в технічному паспорті від 12 жовтня 2007 року адмінбудівля літ.«А» за своїм положенням відносно меж зазначеної земельної ділянки відповідає матеріалам технічної інвентаризації. Приміщення охорони літ.Б на земельній ділянці на час обстеження не існує. Огорожа №1-3 та мостіння І також не збереглись. Існує порушення меж (або накладання) земельної ділянки. На час проведення експертизи із зазначених у договорах купівлі-продажу від 2007 року об`єктів наявна лише будівля літ. «А», яка за твердженням апелянта, і є складом громадської організації під літ.Б.
Предметом позову у справі, що розглядається апеляційним судом, є вимоги про:
- визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення – виставочно-демонстраційного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від:
?05 лютого 2007 року, укладений між ПП «Автолюбитель» та ОСОБА_2 ;
?05 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
- скасування рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на зазначене нерухоме майно.
Позивачем зазначено, що про існування оспорюваних договорів купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року та від 05 березня 2007 року йому стало відомо лише в травні 2019 року після отримання відзиву на апеляційну скаргу в рамках судової справи № 1519/2-4697/11. 
З позовом до суду громадська організація звернулась 06 серпня 2019 року.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
За положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ст.203 ЦК України).
Згідно з положеннями ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (ст.658 ЦК України).
Громадська організація в рамках цієї справи оскаржує правочини, стороною яких вона не була, але, які в силу ч.3 ст.215 ЦК України стосуються її прав та інтересів:
-договір купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року між ПП «Автолюбитель» та ОСОБА_2 , 
-договір купівлі-продажу від 05 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ,
предметом яких є виставочно-демонстраційний автосалон за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,5 кв.м, який в цілому складається з адмінбудівлі, загальною площею 14,7 кв.м, позначеної на схематичному плані літерою А, приміщення охорони загальною площею 4,5 кв.м, позначеного на схематичному плані літерою Б, огорожі – позначеної на схематичному плані №1-3, мостіння позначеного на схематичному плані 1, розташованих на земельній ділянці 455 кв.м. (т.1 а.с.28,80). 
Рішення господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року у справі № 9/429-05-11867, на підставі якого визнано право власності ПП «Автолюбитель» на виставочно-демонстраційний автосалон, розміщений за адресою: АДРЕСА_1 , скасовано постановою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2006 року. 
Відтак, 05 лютого 2007 року на час укладання приватним підприємством «Автолюбитель» договору купівлі-продажу з ОСОБА_2 , право власності приватного підприємства на виставочно-демонстраційний автосалон було скасовано.
За змістом ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків законодавцем передбачено рішення суду, проте скасування судового рішення у конкретній справі із залишенням позовної заяви без розгляду означає, що судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його укладення, а відтак, скасоване судове рішення не може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Аналогічну позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, від 24 червня 2015 року у справі № 3-231гс15) та Верховного Суду від 16 лютого 2018 року у справі № 911/3614/16, від 27 лютого 2018 року у справі №914/1161/17, від 12 березня 2019 року у справі № 917/1070/1527, від 23 липня 2019 року у справі № 922/139/18, від 25 липня 2019 року у справі № 910/14803/17.
На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що судове рішення у справі № 9/429-05-11867 не породило жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, адже в подальшому було скасовано постановою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2006 року.
Таким чином, за спірним договором купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року виставочно-демонстраційний автосалон в порушення вимог ч.2 ст.203 ЦК України був відчужений особою, яка не була її власником, тобто наявні підстав для визнання вказаного договору недійсним за ст.ст. 203, 215 ЦК України. 
Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч.ч.1,2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
Судом встановлено порушення цивільного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду.
Так, системно аналізуючи наявні в матеріалах справи технічні паспорти, висновки експертів, судові рішення в інших справах між сторонами, колегія суддів дійшла висновку, що будівля літ.Б, яка належить позивачу, і є адмінбудівлею під літ.«А», що є за документами належить відповідачу ОСОБА_1 (т.1 а.с.22,86 зворот). Зазначене також підтвердив ОСОБА_1 :
- в рамках розгляду справи № 1519/2-4697/11, що вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 22 січня 2020 року (т.2 а.с.174);
- у відзиві на позов, зазначивши, що на території автосалону знаходиться адмінбудівля під літерою А, яка фактично є складом під літерою Б, що зображено на території автостоянки № НОМЕР_1 (т.1 а.с.77 зворот). Аналогічне твердження міститься в апеляційній скарзі ОСОБА_1 в рамках справи №9/430-05-11867 (т.1 а.с.190). 
Обидві зазначені будівлі мають ідентичну характеристику щодо опису основних конструктивних елементів, площі, конфігурації, розміщенню на земельній ділянці тощо (т.1 а.с.86-88,89-95).
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що громадська організація користується земельною ділянкою з 1979 року. Накладання меж земельних ділянок підтверджується висновком експерта №902/2019 земельно-технічної експертизи, складений 26 травня 2019 року, та визнається сторонами у справі (т.1 а.с.113-118). В результаті накладання земельних ділянок склад під літ.«Б», що належить позивачу, опинився на земельній ділянці, що на даний час належить відповідачу ОСОБА_1 , та відповідно відбулось накладання нежитлових приміщень, зокрема приміщення під літ.Б, що є складом громадської організації, і є приміщенням під літ.А, яке є адмінбудівлею ОСОБА_1 та входить до складу виставочно-демонстраційного автосалону (т.1 а.с.117 зворот).
У технічному паспорті ОСОБА_1 від 12 жовтня 2007 року наявний запис: «Земельна ділянка, площею 904 кв.м на підставі рішення виконкому №737 від 20.09.1979р. – належить Всеукраїнській спілці автомобілістів. Документи на земельну ділянку не оформлені» (т.1 а.с.86 зворот).
Громадська організація може правомірно очікувати певного стану речей та розраховувати на законний перебіг подій щодо оформлення в оренду земельної ділянки комунальної власності, орієнтовною площею 1,7887 га, за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває в її користуванні з 1979 року, з урахуванням рішення Одеської міської ради від 10 вересня 2015 року за №7078-VI, яким надано дозвіл на розборку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для експлуатації і обслуговування нежитлових будівель та споруд автостоянки № НОМЕР_1 . 
При цьому, Верховний Суд у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 369/6516/16-ц та від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц підкреслив, що дотримання процедури, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю, зумовлює появу правомірних очікувань щодо оформлення права власності на землю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

 
Щодо обраного способу захисту
Розглядаючи питання щодо права на ефективний засіб правового захисту в контексті національного закону – ст.16 ЦК України про захист цивільних прав та інтересів судом, п.1 ст.6 і ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів звертає увагу на таке.
У ч.1 ст.6 Конвенції представлено «право на суд», тобто право на судовий розгляд справи, що стосується його «цивільних прав і обов`язків», разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (Golder v.the United Kihgdom (Голдер проти Сполученого Королівства), п.36). 
Стаття 13 в контексті п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на суд, яке стосується «цивільних прав та обов`язків», разом з правом на доступ до суду, гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту в формі, в якій він забезпечений в національному правовому полі.
Зазначене кореспондується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).
Беручи до уваги, що за правилами ч.3 ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, коли остання домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану, засіб захисту цивільного права, вибраний позивачем, узгоджується з вимогами ст.55 Конституції України про захист судом незаборонених законом прав та ч.2 ст.16 ЦК України щодо захисту цивільного права.
Тому колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач невірно обрав спосіб захисту та йому слід звертатись з віндікаційним позовом до суду для захисту свого порушеного права.
За змістом ст.387 ЦК України віндикація покликана захистити неволодіючого власника у відносинах з володіючим не власником шляхом повернення майна власнику. Така необхідність виникає коли майно фактично і фізично знаходиться не у власника, а у іншої особи з тих чи інших причин. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником складу літ.Б, який фактично і фізично знаходиться у нього в користуванні. Разом з тим, позивач ніколи не був та не є власником виставочно-демонстраційного автосалону, що складається з: адмінбудівлі літ.А, приміщення охорони літ.Б, огорожі №1-3 та мостіння 1, тому він позбавлений права звернення з віндікаційним позовом, який може пред`являти тільки власник. 
Доводи позивача, що автосалон за адресою: АДРЕСА_1 в реальності не існує, підтверджені висновком експерта №34/2019 судової будівельно-технічної, земельно-технічної експертизи, складеним 20 серпня 2019 року (т.1 а.с.196-201). Аналогічний підсумок можна зробити з висновку експертів комісійної судової земельно-технічної та оціночно-земельної експертизи за №20-948-951 від 19 червня 2020 року, за яким на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться адмінбудівля літ.А, зазначена в технічному паспорті від 12 жовтня 2007 року, а приміщення охорони літ.Б, огорожа №1-3 та мостіння І не існує (т.3 а.с.120-129).
З урахуванням викладеного, задоволення позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу автосалону від 05 лютого 2007 року та від 05 березня 2007 року недійсними є ефективним способом захисту прав позивача. Визнання недійсними зазначених правочинів призведе до відновлення його порушеного права. 
Скасування рішення про державну реєстрацію є похідними вимогами від основної вимоги про визнання правочинів недійсними. Тому в силу ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час розгляду справи в апеляційному суді) підлягає задоволенню вимога про скасування рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення виставочно-демонстраційний автосалон, загальною площею 18,5 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо добросовісності набувача
Проаналізувавши правовідносини сторін в межах заявлених вимог, виходячи із норм національного закону та положень ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про право на справедливий суд, яка зобов`язує щоб висновки національних судів ґрунтувались на належній фактологічній базі і не були свавільними чи нерозумними, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.
Добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом ч.3 ст.509 ЦК України. 
Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
З огляду на норми ЦК України визнання набувача майна добросовісним набувачем можливе у разі звернення власника майна із позовом про витребування майна від добросовісного набувача.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.
Предметом позову у даній справі і є визнання недійсними правочинів саме з підставі відсутності у продавця права на відчуження.
Під час вирішення питання про визнання правочинів недійсними немає правового значення та не береться до уваги добросовісність сторони правочину – набувача, який одержав певне майно у власність за недійсним договором.
Разом з тим, в контексті спірних правовідносин та доводів відповідача ОСОБА_1 слід зазначити, що сама по собі правова природа добросовісності означає, що особа, придбаваючи той чи інший актив, не знала, і, проявивши розумну обачність, не могла знати про те, що актив є проблемним та існують права і претензії третіх осіб на нього.
Але ж в розумінні зазначеного, набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності на автосалон не можна вважати добросовісним, оскільки станом на дату укладення договорів купівлі-продажу вже існувало судове рішення, яким скасовано право власності приватного підприємства на виставочно-демонстраційний автосалон. Зазначене рішення є у вільному доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. Сам факт його наявності та можливість обізнаності покупця з ним ставить під сумнів розумність та добросовісність дій з придбання такої нерухомості. Сама процедура купівлі-продажу майна в умовах сучасних ринкових відносин практично завжди передбачає здійснення оцінки активу на "ризиковість" хоча б за допомогою відкритих реєстрів, в тому числі і Єдиного державного реєстру судових рішень. 
Крім того, проаналізувавши дії відповідача ОСОБА_1 , слід звернути увагу на те, що після розгляду у справі №9/429-05-11866 касаційної скарги територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради, яка послалась на порушення прав у зв`язку з незалученням її до участі у справі як власника земельної ділянки, а також на відсутність у позивача (приватного підприємства «Автолюбитель») документів щодо збудованої будівлі (виставочно-демонстраційного автосалону) та права користування земельної ділянкою, Вищий господарський суд України 03 серпня 2006 року скасував рішення господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року, яким визнано за приватним підприємством «Автолюбитель» право власності на виставочно-демонстраційний автосалон, що розташований у АДРЕСА_1 , та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 23 травня 2006 року, якою це рішення залишено без змін, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.226-229).        
У пред`явленому позові у вищезазначеній справі про визнання права власності на самовільно збудовані будівлі площею 18,5 кв.м, які названі виставочно-демонстраційним автосалоном, ПП «Автолюбитель» визначив в якості відповідача лише орган реєстрації – ОМБТІ та РОН, не зазначивши коло належних учасників судового процесу, з чим погодились суди першої та апеляційної інстанцій.
Отримавши бажаний результат, після скасування рішень суду першої та другої інстанцій, приватне підприємство втратило інтерес до розгляду справи. Будучи належним чином повідомленим про новий розгляд справи, представник ПП «Автолюбитель» в судове засідання двічі не з`явився, і 22 листопада 2006 року господарський суд Одеської області залишив цей позов без розгляду (т.5 а.с.104-105). 
Не зважаючи на те, що скасовані судові рішення не породжують правових наслідків, оскільки спір не знайшов остаточного вирішення, ПП «Автолюбитель», проявивши свавілля, відчужило ОСОБА_2 спірний автосалон за нотаріально посвідченим договором від 05 лютого 2007 року, а через місяць – 05 березня 2007 року, ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором продав цей автосалон ОСОБА_1 (т.1 а.с.80,28). 
Через 10 днів після укладення договору купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, а саме: 15 березня 2007 року, ОСОБА_1 зареєстрував право власності на зазначене нерухоме майно (т.1 а.с.29).
Продовжуючи недобросовісно користуватись цивільними правами з метою отримання права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , 23 вересня 2007 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_7 в простій письмовій формі договір купівлі-продажу житлової будівлі площею 18,5 кв.м. (який в дійсності за документами значиться як автосалон) та земельної ділянки площею 904 кв.м.
Згодом ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу житлової будівлі та земельної ділянки дійсним, визнання права власності на них (справа №2-6411/2008) та в якості співвідповідачів зазначив лише орган реєстрації та орган земельних ресурсів, не визначивши коло належних відповідачів, з чим погодився суд.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про визнання позову (т.1 а.с.33-34).
Судовим рішенням від 18 листопада 2008 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 23 вересня 2007 року та право власності ОСОБА_7 на житлову будівлю та земельну ділянку за цільовим призначенням: «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (т.1 а.с.33-34).
13 січня 2010 року ОСОБА_7 , отримавши державний акт на зазначену земельну ділянку, відчужив її ОСОБА_1 (т.1 а.с.83).
Таким чином, використовуючи судову процедуру, ОСОБА_1 отримав бажане судове рішення, яке стало підставою для реєстрації за ним права власності на земельну ділянку, що має інше цільове призначення.
В подальшому 14 січня 2011 року, тобто більш ніж через 2 роки, зазначене судове рішення скасоване в апеляційному порядку з відмовою у задоволенні позову ОСОБА_7 , яке в період його дії породило негативні правові наслідки (т.1 а.с.35-36).
З урахуванням викладеного, поведінка ОСОБА_1 викликає обґрунтований сумнів у добросовісності його дій і не узгоджується з принципами добросовісності, визначеними національним законом. 

Щодо застосування строків позовної давності
Національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права.
Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).
За нормами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. 
Позивачем доведено суду факти, через які він не знав та не міг довідатися про порушення свого цивільного права з моменту укладення оскаржуваних правочинів. В свою чергу, відповідачі не довели суду про обізнаність позивача про існування оспорюваних правочинів з моменту їх укладення.
З договору купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року вбачається, що ПП «Автолюбитель» діяло в особі директора ОСОБА_4 (т.1 а.с.80). 
За інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПП «Автолюбитель» зареєстровано з 02 грудня 2002 року, керівник – Іванов Ю.О., що також підтверджується копією рішення засновників від 05 грудня 2002 року (т.1 а.с.61, 125-130, 170-173). 
Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 01 січня 2007 року та 01 січня 2008 року керівником ООО ВСА та приватного підприємства «Автолюбитель» був ОСОБА_4 (т.1 а.с.119-130).
Отже, на час укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 був одночасно керівником ПП «Автолюбитель» та ООО ВСА.
На думку відповідачів, ООО ВСА було обізнано про оспорюваний договір, відразу після його укладення. 
На думку позивача, ОСОБА_4 під час укладення договору діяв як директор ПП «Автолюбитель» в інтересах приватного підприємства, а ООО ВСА не було відомо про укладення договору. 
Колегія суддів погоджується з позицією позивача, оскільки, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, ОСОБА_4 діяв саме від імені приватного підприємства. Посилання на те, що на час укладення правочину ОСОБА_5 (керівник громадської організації на теперішній час) був заступником ОСОБА_4 , само по собі не свідчить про його обізнаність щодо укладення оспорюваного правочину. Обізнаність ОСОБА_5 не доведена належними доказами та ґрунтується на припущеннях. Громадська організація не була стороною оспорюваних правочинів. Склад під літ.Б знаходився у фактичному користуванні ООО ВСА, а з 2006 року у її володінні. Претензії до громадської організації стосовно права власності на зазначене нежитлове приміщення не пред`являлись.
Доводи ПП «Автолюбитель» щодо обізнаності громадської організації про укладення договору купівлі-продажу автосалону з 05 лютого 2007 року з посиланням, як зазначено у відзиві на апеляційну скаргу: «хоча б на те, що 23 квітня 2009 року виконком Одеської міської ради, видаючи свідоцтво ООО ВСА на право власності на нежитлове приміщення автостоянки №35, включив один з об`єктів автосалону» (без зазначення конкретного об`єкту) не можуть бути прийняті до уваги (т.3 а.с.96-98). 
В свідоцтво на право власності на нежитлові приміщення автостоянки № НОМЕР_1 , яке видане виконкомом Одеської міської ради 23 квітня 2009 року на виконання рішення господарського суду Одеської області від 12 січня 2006 року, включені об`єкти, зазначені саме в цьому судовому рішенні (т.1 а.с.15, 110 зворот-112). 
Наведене не свідчить про обізнаність громадської організації щодо укладення договору купівлі-продажу з 05 лютого 2007 року.
Доводи позивача, що громадській організації про існування оспорюваних правочинів стало відомо у травні 2019 року, підтверджені належними доказами у справі. Зокрема, стороною позивача надано копію відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу громадської організації в рамках судової справи № 1519/2-4697/11, в якому ОСОБА_1 зазначив, що він є власником виставочно-демонстраційного автосалону за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 05 березня 2007 року між ним та ОСОБА_2 (т.1 а.с.39-40). Відзив датований 22 травня 2019 року. З позовом до суду громадська організація звернулась 06 серпня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
На виконання вимог ст.81 ЦПК України позивачем доведено суду обґрунтованість своїх позовних вимог, в той час як відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Матеріали справи не містять доказів користування відповідачами виставочно-демонстраційним автосалоном в дійсності, тобто вказаний автосалон існував лише на папері. 
Доводи апеляційної скарги громадської організації знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, тому скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Щодо судових витрат
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на норми ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають перерозподілу.
Громадська організація сплатила судовий збір за подачу до суду:
- позову - 3 842 грн., по 1 921 грн. за кожну позовну вимогу (т.1 а.с.11,12);
- апеляційної скарги - 5 763 грн. (т.3 а.с.71).
Враховуючи, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 201,67 грн. з кожного, виходячи з такого розрахунку: 9 605 : 3=3 201,67 грн., де: 9 605 – загальна сума сплаченого позивачем судового збору у першій та апеляційній інстанціях; 3 – кількість відповідачів у справі.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника Демчука Ярослава Вікторовича в інтересах громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» задовольнити.
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 травня 2020 року скасувати.
Позов громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , приватного підприємства «Автолюбитель», третя особа – Одеська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 лютого 2007 року, укладений між приватним підприємством «Автолюбитель» та ОСОБА_2 щодо продажу нежитлового приміщення – виставочно-демонстраційного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. за реєстраційним номером 477. 
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо продажу нежитлового приміщення – виставочно-демонстраційного автосалону, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко М.О. за реєстраційним номером 845.
Скасувати рішення про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення – виставочно-демонстраційний автосалон, загальною площею 18,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 ), приватного підприємства «Автолюбитель» (місце знаходження: м.Одеса, пр-т Шевченка, буд.25-А, кв.52; код ЄДРПОУ: 32288383) на користь громадської організації «Одеська обласна організація Всеукраїнської спілки автомобілістів» (місце знаходження: м.Одеса, вул.Іцхака Рабіна, буд.28; код ЄДРПОУ: 05508766) судові витрати з кожного по 3 201,67 грн. (три тисячі двісті одна гривня шістдесят сім копійок).
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення за правилами ст.389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 11 лютого 2021 року.

Головуючий:

Судді: