П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/5888/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Бошкова Ю.М.  
Суддя-доповідач -  Смілянець Е. С.   
21 січня 2021 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Смілянця Е. С. 
суддів:  Білої Л.М.  Франовської К.С. , 

розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в жовтні 2020 року позивач ОСОБА_1 , звернулася в Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни (відповідача), про визнання бездіяльності протиправною та скасування арешту, накладеного постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павелків Тетяни Леонідівни від 22.06.2020 року про арешт коштів ОСОБА_1 у виконавчому провадженні №62394481, що накладений на грошові кошти ОСОБА_1 , розміщені на зарплатному рахунку № НОМЕР_1 в АТ Райффайзен Банк Аваль.
Судове рішення мотивоване тим, що відповідачем не були дотримані вимоги, що визначені частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження", щодо зняття арешту з частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що відбулося звернення стягнення на кошти, звернення на яке заборонено законом. Накладення арешту на картковий банківський рахунок позивача відповідно до оскаржуваної постанови унеможливлює отримання позивачем заробітної плати у передбачених законом розмірах, а тому суд вважав за необхідне зобов`язати відповідача зняти арешт з рахунку № НОМЕР_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", який належить позивачу.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що 22.06.2020 до офісу приватного виконавця надійшла заява стягувача - Акціонерного товариства "Банк Форвард" № 17/1-351/808 від 29.05.2020 про примусове виконання рішення, в якій просив відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1997 від 05.03.2020, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Оленою Олександрівною, про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 13600,45 гривень.
Відповідно до ст.ст. 24, 26 Закону України "Про виконавче провадження" 22.06.2020 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62394481. Постановою про арешт коштів боржника від 22.06.2020 року накладено арешт на ряд рахунків позивача, серед яких рахунок № НОМЕР_1 .
У зв`язку з прийняттям Акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" постанови про арешт коштів боржника від 22.06.2020, рахунок № НОМЕР_1 , на який накладено арешт, не відноситься до рахунків із спеціальним режимом використання або інших рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. Жодних документів з повідомленням про те, що на кошти, які знаходяться на рахунку боржника, заборонено звертати стягнення від банківської установи, на адресу приватного виконавця не надходило.
Вважає, що  законодавство України не містять заборони звертати стягнення та накладати арешти на кошти на рахунках боржників, які відкриті для зарахування заробітної плати та/або пенсії, а також не визначають такі рахунки як рахунки із спеціальним режимом використання. Окремо відмітила, що у постанові про накладення арешту на кошти боржника зазначено: "крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику". Тобто, приватний виконавець вказаною постановою визначив банківським установам, які виконують рішення виконавця, порядок виконання з урахуванням обмежень, визначених законодавством, перелік яких не містить обмежень щодо накладення арешту на рахунок, на який серед інших зарахувань здійснюється нарахування соціальної допомоги, пенсії чи заробітної плати.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що апелянт жодним чином не спростував правильність застосування судом першої інстанції перелічених норм матеріального права та не довів, що при оцінці обставин справи суд мав керуватися тільки ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження".
Вважає, що посилання апелянта на те, що постанова про арешт коштів боржника від 22.06.2020 містить приписку "крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику", не може слугувати аргументом на користь правомірності дій приватного виконавця, оскільки банк може вчинити таке повернення виключно в рамках ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження", а в рамках ст. 48 зазначеного закону, таких повноважень банку не надано.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2   ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з положеннями ч. 3  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства  (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні №62394481 з виконання виконавчого напису № 1997 від 05.03.2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Оленою Олександрівною про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 13600,45 гривень.
22.06.2020 до офісу приватного виконавця надійшла заява стягувача - Акціонерного товариства "Банк Форвард" № 17/1-351/808 від 29.05.2020 року про примусове виконання рішення, в якій просив відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 1997 від 05.03.2020 року, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Оленою Олександрівною про стягнення з боржника ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 13600,45 гривень; накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно (грошові кошти) боржника та на відкриті рахунки у наступних Банківських установах: АТ "БАНК ФОРВАРД", МФО 380418, ПАТ "ОТП БАНК", МФО 300528, ПАТ "Державний ощадний банк України", МФО 300465, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 300335, ПАТ "УКРСИББАНК", МФО 351005, ПАТ "АЛЬФА-БАНК", МФО 300346, АТ КБ "ПРИВАТБАНК", МФО 305299, ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК", МФО 300614, ПАТ "УКРГАЗБАНК", МФО 320478, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УНІВЕРСАЛ БАНК", МФО 322001, АТ "ПУМБ" МФО 334851; направити занити до ПФУ та ДПС України для встановлення джерела офіційного доходу боржника та відкритих банківських рахунків в банківських установах; у випадку встановлення доходу боржника, яким є: ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_2 звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника.
22.06.2020 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62394481.
Постановою про арешт коштів боржника від 22.06.2020 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках в АТ "БАНК ФОРВАРД", МФО 380418, ПАТ "ОТП БАНК", МФО 300528, ПАТ "Державний ощадний банк України", МФО 300465, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 300335, ПАТ "УКРСИББАНК", МФО 351005, ПАТ "АЛЬФА-БАНК", МФО 300346, АТ КБ "ПРИВАТБАНК", МФО 305299, ПАТ "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК", МФО 300614, ПАТ "УКРГАЗБАНК", МФО 320478, ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УНІВЕРСАЛ БАНК", МФО 322001, АТ "ПУМБ" МФО 334851, а також на кошти та рахунки, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення на які заборонено законом та належать боржнику.
09.10.2020 на адресу приватного виконавця Павелків Т.Л. надійшла заява позивача   про зняття арешту з зарплатного рахунку, до якої додано копію банківської довідки АТ Райффайзен Банк Аваль вих. №Д1-В147/614 від 24.09.2020 року, в якій зазначено, що арештований рахунок № НОМЕР_1 є зарплатним.
13.10.2020 відповідач листом відмовила позивачу щодо зняття арешту з рахунку, та акцентувала увагу заявника на тому, що у банку існує обов`язок щодо повернення постанови про накладення арешту, якщо рахунок має спеціальний режим використання.
Не погоджуючись з позицією приватного виконавця Павелків Т.Л. у частині щодо не зняття накладеного арешту, що накладений на грошові кошти ОСОБА_1 , розміщені на зарплатному рахунку № НОМЕР_1 в АТ Райффайзен Банк Аваль, на який вона отримує заробітну плату, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Згідно частин першої, другої та третьої  статті 242 КАС України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, ст.   2   та ч. 4 ст.   242 КАС України  встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі    статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження"    (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови) від 02.06.2016 №1404-VIII (далі -  Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 5 ч. 1    ст. 3 Закону №1404-VIII    відповідно до цього  Закону  підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Пунктом 2 ч. 1  ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження"  заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2)    звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Згідно з частиною першою, пункту 1 частини другої, частини четвертої статті 18 вказаного Закону    виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.
Приписами пункту 7 частини третьої  статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що  виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на кошти    та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.
Відповідно до частин першої та другої  статті 56 Закону України "Про виконавче провадження"  арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
При цьому, відповідно до частини сьомої  статті 56 цього Закону у порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах)    чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Тобто, виконавець  зобов`язаний вживати передбачених  Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи забезпечення та заходи щодо примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, у тому числі накладати арешт на кошти, які перебувають на рахунках.
Згідно з частиною другою  статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" забороняється  звернення стягнення та накладення арешту на кошти    на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до  статті 151 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 191 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до  статті 261    Закону України "Про теплопостачання", статті 181 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках  боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.
Також, відповідно до частини третьої  статті 52 Закону України "Про виконавче провадження"  не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.    Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів,    у разі    надходження постанови виконавця про    арешт    коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та    повернути    постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 59 Закону виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на  кошти, які знаходяться  на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої    статті 34 цього Закону.
Тобто,    саме рахунки, визначені у частині другій статті 48 Закону є спеціальними    для цілей застосування обмежень при застосуванні положень, визначених у пункті 7 частини третьої статті  18, частини другої статті    48, частини третьої статті    52, статті    56 Закону України "Про виконавче провадження"    щодо накладення арешту на кошти на таких рахунках.
Аналіз вказаних положень в кореспонденції із приписами  статті 1074 ЦК України,    статті 59 Закону України "Про банки і банківську діяльність", а також  статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"  дає підстави для висновку, що рахунки, на які зараховується заробітна плата, нормативно не визначені як рахунки із спеціальним режимом використання,    не є такими рахунками,    вказані рахунки  є звичайними поточними рахунками    та банківське законодавство    не містить визначення такого виду рахунків як "зарплатний", що у свою чергу дає підстави для висновку про відсутність обмежень для накладення арешту на кошти на таких рахунків, крім обмеження розміру арештованих коштів відповідно до обмежень щодо можливого розміру стягнення, про що буде зазначено судом далі.
Таким чином, судова практика з питань накладення арешту на кошти на поточних рахунках,    не містить нормативного обґрунтування (посилання) при кваліфікації поточних рахунків, на які може зараховуватись і заробітна плата, як рахунків із спеціальним режимом використання.
Також,  ст. 73 Закону України "Про виконавче провадження"  передбачено, що    стягнення не може бути звернено на такі виплати: 1) вихідну допомогу, що виплачується в разі звільнення працівника; 2) компенсацію працівнику витрат у зв`язку з переведенням, направленням на роботу до іншої місцевості чи службовим відрядженням; 3) польове забезпечення, надбавки до заробітної плати, інші кошти, що виплачуються замість добових і квартирних; 4) матеріальну допомогу особам, які втратили право на допомогу по безробіттю; 5) допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами; 6) одноразову допомогу у зв`язку з народженням дитини; 7) допомогу при усиновленні дитини; 8) допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування; 9) допомогу на дітей одиноким матерям; 10) допомогу особам, зайнятим доглядом трьох і більше дітей віком до 16 років, по догляду за дитиною з інвалідністю, по тимчасовій непрацездатності у зв`язку з доглядом за хворою дитиною, а також на іншу допомогу на дітей, передбачену законом; 11) допомогу на лікування; 12) допомогу на поховання; 13) щомісячну грошову допомогу у зв`язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства громадян, які проживають на території, що зазнала радіоактивного забруднення; 14) дотації на обіди, придбання путівок до санаторіїв і будинків відпочинку за рахунок фонду споживання.
Колегія суддів зазначає, що заробітна плата відсутня у цьому переліку.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до банківської довідки АТ "Райффайзен Банк Аваль" вих. №Д1-В147/614 від 24.09.2020 встановлено, що позивач дійсно отримує заробітну плату, яка зараховується на зарплатний рахунок № НОМЕР_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль".
Разом із тим, колегія суддів зазначає, що приписами частини 1 статті 2, частини 2 статті 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї.
Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Положеннями статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі  статтею 46 Конституції України  пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.
Накладення ж арешту на рахунок боржника, який призначений для виплати заробітної плати, унеможливлює своєчасне отримання таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадянина на оплату праці.
З матеріалів справи судом встановлено, що позивач повідомляв приватного виконавця про те, що рахунок, відкритий в АТ «Райффайзен Банк Аваль», використовується для отримання заробітної плати за місцем роботи.
Зокрема, на момент винесення постанови про арешт коштів боржника у приватного виконавця не було жодних відомостей, що це зарплатний рахунок, і приватний виконавець станом на 09.10.2020  отримала банківську довідку АТ "Райффайзен Банк Аваль" вих. №Д1-В147/614 від 24.09.2020, згідно яких слідує, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито зарплатний картковий рахунок № НОМЕР_1 в АТ "Райффайзен Банк Аваль", що зобов`язувало її вчинити дії, що визначені ч. 4 статті 59 Закону "Про виконавче провадження", що і було зазначено судом першої інстанції.
Слід також зазначити, що відповідно до частини другої  статті 70 Закону України "Про виконавче провадження"  із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості: у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника та збитків чи шкоди, заподіяних злочином - п`ятдесят відсотків; за всіма іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, -    двадцять відсотків.
Тобто, вказаною нормою права передбачено обмеження щодо відрахувань із заробітної плати під час вчинення виконавчих дій, натомість, приватний виконавець, наклавши арешт на грошові кошти боржника, які містяться на рахунку, призначеному для отримання заробітної плати, фактично взагалі позбавив можливості позивача розпоряджатися такими коштами. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова про арешт коштів є протиправною, а висновки суду першої інстанції є правильними та такими, що відповідають нормам чинного законодавства.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про задоволення позовних вимог. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Павелків Тетяни Леонідівни залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Біла Л.М.    Франовська К.С.