ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       04 березня 2021 року                м. Чернівці                  Справа № 713/2195/20
                                                                Провадження №22-ц/822/278/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Лисака І. Н., 
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,
секретар: Герман Я.І.,
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач: ОСОБА_1 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Кибича І.А., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Посилалось на те, що відповідач 28.03.2016 року ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», згідно якої отримав кредитну картку "Універсальну" та кредит у розмірі 500 грн у вигляді встановлено кредитного ліміту на платіжну картку, який в подальшому збільшувався до 11 000 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у Анкеті-Заяві. 
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких ОСОБА_1 при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, натомість ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, зобов`язання за вказаним договором не виконав.
У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором станом на 08.10.2020 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість в сумі 13616,51 грн, яка складається з: 10950 грн –  заборгованість за тілом кредиту; 10950 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн – заборгованість за нарахованими відсотками; 2666,51 грн – заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн – заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн – нарахована пеня; 0,00 – нараховано комісії.
Заочним Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу позивач мотивує тим, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
У доводах апеляційної скарги позивач вказує на те, що укладаючи кредитний договір сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов по ньому і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його умови належним чином. Позивач вважає, що у підтвердження позовних вимог ним надано належні та допустимі докази, а саме: копію Анкети-Заяви із особистим підписом, розрахунок заборгованості, довідку про відкриття рахунку, довідку про встановлення кредитного ліміту, виписку по рахунку, фото клієнта з карткою, Витяг з Тарифів Банку у редакції, що діяла на момент підписання заяви, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. Зазначає, що вказані докази підтверджують укладення договору, видачу картки, встановлення кредитного ліміту, користування кредитними коштами та ознайомлення з умовами кредитування.
У доводах апеляційної скарги позивач також не погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність укладення між сторонами умов кредитного договору із узгодженням порядку сплати відсотків за користування кредитом, оскільки при укладені 28.03.2016 року кредитного договору відповідач надав згоду на те, що заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає договір про надання банківських послуг. 
Від відповідача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, що є підставою для відмови в участі представника апелянта в перегляді судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Такий випадок передбачений ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позовній заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Чернівецького апеляційного суду.
У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.  Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:  1) керує ходом судового процесу;  2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;  3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;  4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;  5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.  Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.  Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 28.03.2016 року шляхом підписання заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вищенаведеним вимогам про письмову форму договору. Крім того, з огляду на мінливий характер змісту Умов та Тарифів надання послуг, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником.
Апеляційний суд не повністю погоджується із висновком суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що згідно копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 28.03.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», яке 14.06.2018 змінило своє офіційне найменування на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір без номера, згідно умов якого відповідач отримав платіжну картку з кредитним лімітом на рахунку. 
В розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 28.03.2016 року міститься рух коштів по рахунку ОСОБА_1 та існування заборгованості (а.с.9-13).
З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти вбачається, що кредитний ліміт по картковому рахунку № НОМЕР_1 змінювався: з 28.03.2016 року становив 500 грн, а вже з 22.05.2020 року збільшення кредитного ліміту відбулось до 11 000 грн (а. с. 15). 
З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що кредитні картки видані ОСОБА_1 перевипускались 4 рази, останній раз 18.01.2019 року, номер картки НОМЕР_2 із терміном дії до жовтня 2022 року (а. с 14).
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Обґрунтовуючи право вимоги розміру і порядку нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.03.2016 року, Банк посилався на Витяг з «Тарифів Банку» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також Правил користування платіжною карткою, як на невід`ємні частини спірного договору, у яких визначені, зокрема, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.
Суд першої інстанції правильно звернув увагу на той факт, що у матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме цей Витяг «Тарифів Банку» та з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомлювався і погоджувався з ними, підписуючи заяву про одержання кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо нарахування відсотків у визначених позивачем порядку та розмірі. Дійшовши правильного висновку про те, що копія Правил та Умов належними доказами бути не можуть, оскільки вони повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила кредитування, про що також вказано у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Суд першої інстанції також вірно зауважив на те, що Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису відповідача, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами справи 28.03.2016 року шляхом підписання заяви, оскільки протилежні висновки суперечили б вимогам про письмову форму договору. 
Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та штрафів суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність правових підстави вважати, що сторони уклали договір як такий і відмовив у стягненні тіла кредиту. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма ст.15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відмови у стягненні тіла кредиту суд першої інстанції не навів переконливих доказів того, що банківські послуги не надавалися.
Як вбачається із виписки по картковим рахункам починаючи з травня 2016 року відповідач неодноразово здійснював розрахунки кредитною карткою та погашав заборгованість за простроченим тілом кредиту, а отже і отримував кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.
Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної карти відповідача, баланс станом на дату укладення кредитного договору та всі операції за картою. 
Отже, відповідачем переконливо не спростовано, що рух коштів по відкритим на його ім`я рахунках не пов`язаний із заявою-анкетою про приєднання до банківських послуг та підстави використання ним коштів не належать до кредитних відносин, які є предметом спору у цій справі.
Позичальником фактично були отримані та використані кредитні кошти, доказів на повернення яких в добровільному порядку суду не пред`явлено, а тому висновок суду першої інстанції про недоведеність факту отримання відповідачем платіжної картки із встановленим лімітом кредитування та отримання позичальником кредитних коштів, а також про відсутність кредитних правовідносин між сторонами не може вважатись обґрунтованим, а є таким, що суперечить наявним письмовим доказам.
За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, яка не спростована, в сумі 10950 грн станом на 08.10.2020 року. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пп. 1, 3-4 ч.1 та абз.2 ч.2 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 10950 грн. 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно матеріалів справи позивач АТ КБ «Приватбанк» при поданні позову сплатив судовий збір в сумі 2102 грн, при поданні апеляційної скарги на рішення суду – в сумі 3153 грн.
Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору в загальній сумі 4226,06 грн, із яких: 1690,42 грн сплачених при поданні позову та 2535,64 грн сплачених при поданні апеляційної скарги на рішення суду.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2020 року в частині відмови у стягненні тіла кредиту скасувати.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 10950 (десять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) гривень згідно кредитного договору від 28 березня 2016 року. 
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати в сумі 4226 (чотири тисячі двісті двадцять шість гривень) 06 копійок.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст.389 ЦПК України.
Головуючий                                        І.Н. Лисак

Судді:                                                Н.К. Височанська 

                                                               А.І. Владичан