Справа № 128/891/20
Провадження № 22-ц/801/294/2021
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року	Справа № 128/891/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О. В.,
суддів :                        Сала Т. Б., Якименко М. М.,
за участі секретаря         Ліннік Я. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 листопада 2020 року в м. Вінниці суддею цього суду Гуменюк К. П., зі складанням його повного тексту 06 листопада 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
В квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення боргу, мотивуючи його тим, що в жовтні 2016 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримала від позивача 6000 дол. США, які зобов`язалась повернути разом з процентами до 10 квітня 2017 року, що підтверджується письмовою розпискою. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала.
ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути позичені кошти та, з метою захисту своїх порушених прав, до правоохоронних органів. 
Пославшись на викладене та на положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд стягнути з  ОСОБА_2  на свою користь суму основного боргу в розмірі 6000 дол. США, проценти, визначені договором, в розмірі 2000 дол. США та 3% річних в розмірі 533,82 дол. США.  
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.  
Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту розписки не вбачається, що позикодавцем є ОСОБА_1 , у ній відсутня дата її написання та валюта виконання грошового зобов`язання, водночас, відповідач хоч і не заперечувала факт написання розписки, проте заперечувала як отримання у борг будь-яких коштів, так і зобов`язання повернути їх позивачу, тому укладення між сторонами договору позики не відбулося
Із такими висновками суду не можна погодитись з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 – п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).
Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч. 1 ст. 78 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 знаходиться розписка ОСОБА_2 про те, що остання позичила гроші у розмірі 6000 дол., які отримала за місцем свого проживання. Вказану позику зобов`язалась повернути до 10 квітня 2017 року з процентами в сумі 8000 дол. (а. с. 10). Факт того, що вказана розписка виконана ОСОБА_2  особисто вона не заперечувала.
Відповідно до протоколу допиту свідка від 07 травня 2017 року, складеного в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017020010002211 від 07 травня 2017 року, ОСОБА_1 по суті поставлених запитань надала наступні показання, зокрема про те, що в жовтні 2016 року ОСОБА_2 попросила її позичити певну суму коштів, на що вона погодилась, оскільки остання допомагала їй, як ріелтор, продати квартиру. ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 , що надасть кошти після того, як остання напише розписку. В телефонній розмові вони домовились, що ОСОБА_2 передасть ОСОБА_1 автобусом в м. Хмельницький розписку, після чого остання мала відправити їй кошти наприкінці жовтня 2016 року. ОСОБА_2 автобусом передала розписку, тому, через деякий час, ОСОБА_1 переслала їй кошти в сумі 6000 дол. США на пів року під відсоток (а. с. 66-67). 
З постанови від 11 серпня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017240010005068 від 22 липня 2017 року, видно, що ОСОБА_1 22 липня 2017 року зверталась до Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області зі зверненням про те, що 06 травня 2017 року близько 16 год. 00 хв. особа, зловживаючи довірою, не виконала цивільно-правові зобов`язання відносно ОСОБА_1 з приводу повернення позики в розмірі 12000 дол. США, чим завдала останній матеріальної шкоди на вказану суму. В ході допиту в якості потерпілої ОСОБА_1 повідомила, що в кінці жовтня 2016 року та в кінці листопада 2016 року вона передала в позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12000 дол. США. Після першої позики ОСОБА_2 власноруч написала розписку про отримання грошових коштів в сумі 6000 дол. США та взяла на себе зобов`язання повернути кошти з відсотками до 10 квітня 2017 року. Крім того, потерпіла передала в позику для останньої ще 2000 дол. США. Після даної події, ОСОБА_2 перестала виходити на зв`язок, її місце перебування потерпілій не відомо (а. с. 15). 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а такожтри проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13), від 02 липня 2014 року (провадження № 6-79цс14), від 13 грудня 2017 року (провадження № 6-996цс17) та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 383/976/15-ц (провадження № 61-10361св18), від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18).
Особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 583/97/19.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що між сторонами існують правовідносини, що виникли з договору позики, оскільки спірна розписка містить факт передачі коштів у борг, доказів на спростування якого відповідачем не надано, зобов`язання повернути у визначений строк суму боргу у розмірі 6000 дол. США (найпоширеніша валюта у світі) та проценти в розмірі 2000 дол. США, факт власноручного написання її тексту та її підписання відповідач не заперечувала, вона знаходиться у позивача, а доказів неправомірного володіння нею матеріали справи не містять, що свідчить про отримання  ОСОБА_2  коштів від ОСОБА_1 та про те, що борг не погашено. 
Водночас, апеляційний суд враховує, що за встановлених у справі обставин, відсутність зазначення дати у складеній відповідачем розписці не спростовує ні факту укладення між сторонами договору позики, ні факту отримання відповідачем грошової суми, ні існуючого обов`язку відповідача по поверненню позики.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України, виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, оскільки відповідач у визначений у договорі позики строк кошти не повернула, а сторони під час укладання договору погодили розмір і порядок одержання процентів, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо відсутності підстав для сплати 3% річних від простроченої суми боргу у випадку встановлення розміру процентів договором, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8000 дол. США, які складаються з 6000 дол. США основного боргу та 2000 дол. США процентів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) 8000 дол. США.
В решті позовних вимог – відмовити.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий                                           О.В. Ковальчук
Судді :                                                Т. Б. Сало
                                                                 М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 11 березня 2021 року.