КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
                                   
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
23 лютого 2021 року                                                                                              м. Київ
                                                                                    
Унікальний номер справи № 760/21633/15-ц 
Апеляційне провадження 22-ц/824/3655/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача Махлай Л.Д., 
суддів Кравець В.А., Ящук Т. І.
при секретарі  Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
 
відповідачі                приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінова Ірина Олександрівна
 
ОСОБА_4
 
ОСОБА_2 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від  11 листопада 2020 року, ухвалене під головування судді Оксюти Т.Г., у справі за позовом ОСОБА_1  до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової Ірини Олександрівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шпитковська Сабіна Валеріївна, Орган опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсними довіреності та договору дарування, 
 
в с т а н о в и в :
 
у грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової І.О.,                 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у якому просив визнати недійсними довіреність від 20.10.2014, зареєстровану в реєстрі за № 596 посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвіновою І.О. та договір дарування від 18.12.2014, зареєстрований в реєстрі за № 1824.
 В обґрунтування вимог зазначав, що він був власником квартири АДРЕСА_1 , у якій проживали його син ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_2 та їх малолітні діти.
У жовтні 2014 року до нього зателефонувала ОСОБА_2 та попросила надати довіреність, якою уповноважити ОСОБА_4 здійснити за ним  реєстрацію права власності на належну йому квартиру у новому реєстрі реєстраційної служби, та зазначила, що у іншому випадку він може втратити  право власності на квартиру.
20.10.2014 він прибув до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової І.О. з метою складання вказаної довіреності, проте надалі йому стало відомо, що довіреність, яка ним   підписана була надана не на вчинення реєстрації права власності у новому реєстрі, а на дарування квартири, та в подальшому ця квартира на підставі договору дарування від 18.12.2014 була переоформлена на ОСОБА_2 .
Він є людиною похилого віку, має вади зору та розлади здоров`я, пов`язані із смертю дружини. Він припустився помилки внаслідок обману щодо природи правочину, прав і обов`язків сторін. Наміру дарувати належну йому квартиру не мав та довіреність не відповідає його внутрішній волі.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від  11.11.2020 позов задоволено. Визнано недійсною довіреність від 20.10.2014, посвідчену приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області                  Літвінової І.О., зареєстровану в реєстрі за № 596, складену від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 . Визнано недійсним договір дарування квартири від 18.12.2014, укладений між ОСОБА_1 , від імені якого діяла ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала  апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, висновок експертизи базується на показаннях свідків, які не були присутні під час підписання довіреності, їх покази не конкретизовані, а заяви свідків не посвідчені нотаріусом. Суд надав оцінку показам свідка ОСОБА_6 , який не допитувався у судовому засіданні. Позивач проживає на території України, а тому суд мав критично віднестися до його доводів про те, що він не розуміє українську мову. До того ж при підписанні довіреності позивач не побажав скористатися послугами перекладача. Суд не врахував, що позивач після смерті дружини звертався із заявами про прийняття спадщини 06.03.2014 , 19.06.2014 , а тому і 20.10.2014 усвідомлював значення своїх дій. Пояснення позивача під час судового розгляду відмінні від підстав та мотивів поданого позову. Суд долучив висновок експертизи після завершення стадії розгляду клопотань та фактично, подаючи як доказ такий висновок, позивач змінив підстави позову. Позов було заявлено з підстав обману і помилки, а не з підстав того, що особа не усвідомлювала значення своїх дій. До того ж ці підстави є взаємовиключними. Також суд не врахував, що перед укладенням договору дарування позивачем на ім`я органу опіки і піклування була складена заява про надання дозволу ОСОБА_2 на прийняття в дар спірної квартири. Дійсність такої заяви позивачем не оспорюється. Вважає, що суд безпідставно відмовив у призначенні судової психіатричної експертизи за її клопотанням.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_7 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 24.01.2008 ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_1 . У цій квартирі проживав син позивача ОСОБА_5 , дружина сина ОСОБА_2 та їх малолітні діти.
20.10.2014 ОСОБА_1 склав довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою уповноважив останню, серед іншого, бути його представником з питань дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвіновою І.О. та зареєстрована в реєстрі за                        № 596.
На підставі вказаної довіреності 18.12.2014 між ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шпитковською С.В., зареєстрований в реєстрі за № 1824.
У позовній заяві позивач просив визнати недійсними довіреність та  договір дарування посилаючись на те, що в силу свого похилого віку, стану здоров`я, хвилювань, пов`язаних з втратою дружини, він припустився помилки щодо дійсної природи правочинів та був введений в оману при підписанні спірної довіреності. Усі дії пов`язані з укладанням довіреності на ім`я ОСОБА_4 здійснював його син ОСОБА_5 . Позивача син лише привозив до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Літвінової І.О. у якого він підписував документи не читаючи їх. При цьому, при домовленості з сином він вважав, що підписує документи на здійснення від його імені реєстраційних дій стосовно права власності на квартиру у нових реєстрах, однак не пов`язану з відчуженням своєї квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла дружина позивача.
Свідок ОСОБА_5 , який є сином позивача надав покази про те, що  у березні 2014 року ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_8 , батьком якої був записаний він, оскільки він перебував з нею у шлюбі та дійсно вважав себе батьком дитини. Однак, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2019 батьком дитини визнано            ОСОБА_6 та внесено відповідні зміни до актового запису. ОСОБА_2 знаючи про те, що він не є батьком дитини ОСОБА_8 , не маючи постійного житла, вирішила заволодіти майном його батька, який перебував у пригніченому стані після смерті своєї дружини та в силу похилого віку, маючи проблеми зі здоров`ям, та на початку 2014 року почала наполягати на тому, щоб він домовився з батьком про реєстрацією своєї квартири. Попередньо домовившись зі своїм батьком він приїхав до м. Маріуполь та відвіз його до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області                     Літвінової І.О., з якою про зустріч домовлялась ОСОБА_2 . У нотаріуса позивач підписав довіреність, не читаючи її, а після того, як вони вийшли від нотаріуса він відправив оригінал довіреності ОСОБА_2 також не читаючи її. Восени 2014 року ОСОБА_2 виїхала із спірної квартири, у лютому 2015 року виселила його та змінила замки у квартирі, після чого він дізнався, що вона стала власником квартири, яка належала його батьку.
Суд зазначив, що обставини зазначені свідком ОСОБА_5 підтверджуються рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.04.2016, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.05.2019, постановою Київського апеляційного суду від 04.11.2019.
ОСОБА_4 , на ім`я якої була видана довіреність, пояснила, що з нею домовлялась ОСОБА_2 . Позивача вона не знає та ніколи його не бачила.
За замовленням представника позивача Державною установою «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» складено висновок судово-психіатричного експерта № 77 від 30.05.2019, відповідно до якого ОСОБА_1 страждав під час підписання довіреності 20.10.2014 на органічне ураження головного мозку (внаслідок гіпертонічної хвороби, гострих порушень мозкового кровообігу) із слабоумством та депресивним розладом. У досліджувальний період у ОСОБА_1 на фоні негативних психогенних факторів (смерті дружини) спостерігалася декомпенсація наявного в нього психічного розладу (органічного ураження головного мозку судинного ґенезу) у вигляді інтелектуально-мнестичного зниження та вираженої депресивної симптоматики, які суттєво вплинули на його психічну діяльність і поведінку та позбавила здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_1 не міг під час підписання довіреності 20.10.2014 усвідомлювати свої дії та керувати ними.
У судовому засіданні допитані експерти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили висновки, зроблені ними у вищевказаному висновку.
Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що позивач підписуючи довіреність та в подальшому підписуючи заяви у нотаріуса за вказівкою свого сина             ОСОБА_5 , який в свою чергу виконував доручення своєї колишньої дружини                             ОСОБА_11 , був введений в оману та не бажав настання таких наслідків як відчуження квартири. Суд також зазначив, що позивач помилявся щодо природи правочину, який вчиняв та щодо прав і обов`язків, які він надавав ОСОБА_4 через похилий вік, стан здоров`я та у зв`язку з тим, що не розумів значення своїх дій.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного закон
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до ст. 239 цього ж Кодексу правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.
Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Позивач просив визнати недійсними довіреність та договір дарування посилаючись на те, що при підписанні довіреності він був введений в оману щодо правової природи правочину та припустився помилки внаслідок похилого віку, стану здоров`я, вад зору та душевних переживань, пов`язаних зі смертю дружини. При цьому позивач надав у підтвердження своїх позовних вимог як доказ висновок судово-психіатричного експерта, відповідно до якого ОСОБА_1 на час підписання довіреності за своїм психічним станом  не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Відповідно до ч. ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.
Зазначені вище норми визначають три самостійні підстави для визнання правочину недійсним.
У ч. 1 ст. ст. 225 ЦК визначено  умови фактичного стану, які не дозволяють дієздатній фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.
У ст. 229 ЦК України закладено правові засади визнання недійсним правочину, в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім психічним чи фізичним станом особи, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка - це неправильне сприйняття особою істотних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в даному випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, неправильного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, помилкового тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. При вирішенні питання про істотне значення помилки за обставин потрібно виходити з істотності тієї чи іншої обставини для конкретної особи з урахуванням її становища, стану здоров`я, характеру діяльності, значення правочину тощо. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Помилку слід відрізняти від обману, який також є підставою для визнання правочину недійсним. Однак наслідки такого правочину є дещо іншими. Навіть тоді, коли помилка виникла внаслідок дій або бездіяльності іншої сторони правочину, такі дії або бездіяльність мають вважатися ненавмисними, інакше правочин слід розглядати як такий, що вчинений під впливом обману. 
Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб.
Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підстава для визнання правочину недійсним відрізняється від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими термінами полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом неправильного уявлення обставин правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї із сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Перебування сторони договору у стані, коли особа не усвідомлює значення своїх дій та (або) не може керувати ними свідчить про відсутність волі щодо вчинюваного правочину взагалі, та виключає можливість як введення такої особи в оману, так і ту обставину, що особа допустилася помилки, оскільки при вчиненні договору внаслідок помилки чи обману особа має волю на вчинення правочину, проте  правочин вчинено з вадами волі. Тобто або  має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони її зовнішнім волевиявленням, яка спричинена не внутрішнім психічним чи фізичним станом особи, а хибним сприйняттям обставин, або внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину.
За обставинами справи встановлено, що 20.10.2014 ОСОБА_1 підписав  довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою уповноважив останню, серед іншого, бути його представником з питань дарування належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 . 
Надалі 19.11.2014 позивач підписав заяву до органів опіки і піклування Солом`янської РДА м. Києва, яка посвідчена нотаріально, у якій просив надати йому дозвіл на укладення договору дарування цієї квартири ОСОБА_2 .
            Про видачу довіреності та заяви до органу опіки і піклування з позивачем домовлявся його син ОСОБА_5 , який відвіз батька до нотаріуса для складення цих документів та сам також підписав заяву, посвідчену нотаріально, у якій просив орган опіки і піклування надати дозвіл на укладення договору дарування належної позивачу квартири ОСОБА_2 .
Зазначені обставини не дають будь - якого іншого тлумачення змісту заяв, у яких викладена воля позивача, як власника квартири, та його сина, який зареєстрований та проживає у спірній квартирі на передачу цієї квартири в дар ОСОБА_2 .
До того ж перебування позивача у стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними виключає можливість введення його в оману, чи допущення ним помилки при укладенні правочину, оскільки у такому разі взагалі відсутня воля щодо вчинюваного правочину, а тому суд першої інстанції помилково вважав, що та обставина, що позивач не розумів значення своїх дій є підставою для визнання правочину таким, що вчинений під впливом помилки.
Будь - яких доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідачка ввела позивача в оману вказавши, що видача довіреності необхідна для реєстрації спірної квартири за позивачем, та що в іншому випадку він може бути позбавлений своєї власності, не надано.
Представник позивача при розгляді апеляційної скарги зазначив, що написавши заяву до органу опіки та піклування позивач можливо і мав на меті подарувати спірну квартиру, проте не ОСОБА_2 , а її дітям, яких він вважав своїми онуками. Але після укладення договору дарування ОСОБА_2 подала до суду позов про розірвання шлюбу та рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06.04.2015 шлюб між його сином ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, а за рішенням цього ж суду від 24.05.2019 батьком дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 визнано ОСОБА_6 . Представник просив звернути увагу на факти, які встановлені у цих судових рішеннях.
Так, зазначені обставини підтверджуються змістом вищевказаних рішень, проте позивач не просив визнати довіреність та договір дарування недійсними з тих підстав, що він помилявся  щодо особи, якій спірна квартира переходить в дар, та вважав, що дарує квартиру дітям свого сина.
Відповідно до ч. ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог. Вимог про визнання довіреності та договору дарування недійсними через таку помилку позивач не заявляв, а суд самостійно не вправі змінювати предмет чи підстави позову.
Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів про те, що його помилка полягала в тому, що він вважав, що довіреність видана на вчинення дій щодо реєстрації спірної квартири за ним, а також не доведено, що в цьому полягав обман з боку відповідачки, суд помилково вважав такі обставини доведеними.
За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові із заявлених  у позовній заяві підстав.
Судовий збір у сумі 1 461,60 грн, сплачений відповідачкою за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_2 відповідно до вимог                 ст. 141 ЦП України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від  11 листопада 2020 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1  відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 1 461,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.
 
Постанова складена 23.02.2021.

 
Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай 

Судді                                                                                                 В. А. Кравець

Т.  І. Ящук