Справа № 465/7447/18                                Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1841/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
                        секретар – Юзефович Ю.І., 
з участю відповідача ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Кузь В.Я. , у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, - 
                                               В С Т А Н О В И Л А:

05 грудня 2018 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення коштів за договорами позики від 10.12.2015 року та від 12.06.2018 року на загальну суму 255485,20 гривень, а також судових витрат з розгляду даної справи.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 10.12.2015 року до неї звернувся відповідач із проханням надати йому позику у розмірі 5300 доларів США, що на час звернення до суду із позовом еквівалентно 148 930, 00 гривень, зі сплатою 2% за протермінування позики, що в грошовому еквіваленті становить 106 доларів США, на місяць за умовами розписки, вказана сума мала бути повернена до 10.03.2016 року.
Окрім того, 12.06.2018 року відповідач повторно звернувся до неї із проханням надати йому позику на лікування у розмірі 400 доларів США, що на час звернення із позовом еквівалентно 11 240, 00 гривень, які відповідач зобов`язався повернути їй до 01.09.2018 року.
Оскільки відповідач свої боргові зобов`язання не виконав, відтак 27.11.2018 року позивач надіслала йому лист нагадування за борговими розписками, однак кошти відповідач їй так і не повернув.
       Оскаржуваним заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.10.2019 року позов задоволено.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму коштів за розписками від 10.12.2015 року та від 12.06.2018 року у сумі 255 485 грн. 20 коп. 
       Стягнуто ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 2554 грн. 85 коп. 
       Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 06 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі №465/7447/18 залишено без задоволення.
       Заочне рішення в оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Вважає, що заочне рішення постановлене судом без з`ясування всіх обставин справи, які мають значення для справи, а тому є незаконним та необґрунтованим.
       Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд при розгляді справи не з`ясував та не встановив, чи дійсно мав місце між сторонами саме договір позики, який оформлений розписками; якщо був договір позики, то чи був такий договір позики реальним та чи отримував відповідач вказані у боргових розписках суми; чи здійснювалось повернення суми позики позивачу та чи не вносились сторонами договору позики до нього зміни щодо строків повернення.
       Зазначає, що дійсно відповідач ОСОБА_1 надав позивачу ОСОБА_2 дві розписки, при цьому, розписка від 10.12.2015 року дана відповідачем в рахунок підтвердження виконання своїх зобов`язань перед відповідачем за іншими договірними відносинами, а розписка від 12.06.2018 року – для отримання грошових коштів на лікування. 
       Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносини за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Вказана позиція підтверджена Верховним Судом при розгляді справи №524/4946/16- у постанові від 08.07.2019 року. 
       Вказане свідчить, що судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про те, що між позивачем та відповідачем було укладено саме договір позики, який оформлено розписками від 10.12.2015 року та від 12.06.2018 року, та який не виконано відповідачем, що стало підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі. 
       Просить скасувати заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2019 року та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак позивач ОСОБА_2 направила заперечення на таку, у яких зазначає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а відтак такою, що задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з під ставності та доведеності позовних вимог, оскільки на підтвердження укладення договору позики між позивачем та відповідачем були видані розписки, а кошти отримані у борг не були своєчасно повернуті. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що  10.12.2015 року відповідач ОСОБА_1 надав розписку, у присутності свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про позику у позивача ОСОБА_2 суми коштів у розмірі 5300 доларів США на термін 3 (три) місяці з 12.12.2015 року до 10.03.2016 року. У розписці зобов`язався отриману суму коштів повернути. Водночас зобов`ячався у випадку протермінування повернення позики сплатити 2 % щомісячно, а також штрафні санкції згідно чинного законодавства. 
На час звернення до суду з указаним позовом зазначена сума позики була еквівалентна 148 930, 00грн., з розрахунку 28,10 грн. за 1 долар США.
Сума відсотків від суми позики за протермінування повернення позики починаючи з 10.03.2016 року по час звернення до суду з позовом - 05.12.2018 року (32 місяці), за кожен місяць по 106 дол. США, становить 3392 долари США, що еквівалентна 95 315,20 грн. з розрахунку 28, 10 грн. за 1 долар США
Окрім того, 12.06.2018 року відповідач повторно позичив у позивача суму коштів на лікування у розмірі 400 доларів США, що на час звернення із позовом еквівалентно 11240 гривень, які відповідач зобов`язався повернути їй до 01.09.2018 року.
Станом на час звернення до суду із позовом - 05.12.2018 року, відповідач ОСОБА_1 коштів не повернув, на лист нагадування про повернення коштів від 27.11.2018 року не відреагував.
В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 визнав, що він дійсно отримував кошти у позивачки ОСОБА_2 за вказаними розписками і писав ці розписки власноручно. Однак, на його думку, розписка не є договором позики, а відтак справу слід повернути до суду першої інстанції і у позові відмовити. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи        №464/3790/16-ц.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З наданих до матеріалів справи оригіналів розписок убачається, що відповідач отримав грошові кошти від позивачки у борг, зобов`язався такі повернути у зазначені у розписках строки. Проте, у визначений строк та до часу звернення позивачки до суду борг не повернув.
Факт написання розписок від 10.12.2015 року та від 12.06.2018 року відповідач ОСОБА_1 не заперечує. Наявність у кредитора оригіналів боргових розписок підтверджує факт неповернення боргу.
Установивши, що між сторонами виникли правовідносини з договорів позики, умови якого ОСОБА_1 не виконав, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за цими договорами. 
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду та особистого тлумачення скаржником норм процесуального і матеріального закону.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом першим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія судді в приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні.
Відповіднодо ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 жовтня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 22 січня 2021 року. 

Головуюча Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.