Постанова
Іменем України
 
12 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 295/17488/15-ц
провадження № 61-9960св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Житомирської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року у складі судді Лєдньова Д. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Житомирської міської ради, про визнання договору недійсним.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордера на обмін житла від 11 грудня 1991 року вона разом зі своєю дочкою ОСОБА_2 вселились у квартиру АДРЕСА_1 .
У порядку приватизації державного житлового фонду вони з дочкою набули право власності на вказану квартиру в рівних частках.
 
Указана квартира складається з двох ізольованих кімнат, користування якими за взаємною згодою з відповідачем встановлено у січні 2006 року.
 
02 вересня 2006 року вона подарувала ОСОБА_2 належну їй 1/2 частини вказаної квартири.
 
Зазначає, що договір дарування укладений нею під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки вона мала незначну заробітну плату та з 2003 року була змушена витрачати кошти, необхідні для здобуття дочкою освіти. Крім того, навесні 2006 року у неї різко погіршився стан здоров`я. Унаслідок скрутного матеріального стану вона не мала можливості сплачувати вартість комунальних послуг. З 1996 року, щомісячно, нараховувалась заборгованість, яка у вересні 2006 року становила: 
1 245 грн - за послуги з водопостачання та водовідведення, понад 
2 000 грн - за послуги з теплопостачання. Вказані кошти в подальшому були стягнути з неї на підставі судових рішень.
 
Перераховані обставини, а також загроза втратити єдине житло за борги змусили її укласти договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на користь дочки, яка пообіцяла погасити заборгованість та надати їй можливість довічно проживати за вказаною адресою за умови набуття нею права власності на все житлове приміщення.
 
Зазначає, що зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , продовжує сплачувати комунальні послуги. Протягом тривалого часу між нею та дочкою виникають конфліктні ситуації щодо користування цим житловим приміщенням, вирішення яких відбувається в судовому порядку.
 
Оскільки зміст укладеного договору дарування не відповідав її внутрішній волі, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування, укладений 02 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_2 , недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що укладення оспорюваного договору дарування відбулося всупереч її внутрішній волі, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для визнання такого договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просила суд скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про необґрунтованість позовних вимог зроблені без урахування того, що з метою укладення оспорюваного договору дарування відповідач пообіцяла позивачу сплатити заборгованість за комунальними платежами, тобто скористалась незадовільним матеріальним та психологічним станом позивача.
Безоплатна передача 1/2 частини квартири ОСОБА_2 не відповідала внутрішній волі ОСОБА_1 і була вчинена під впливом тяжких обставин на вкрай невигідних умовах. Зазначене, на переконання заявника, вказує на можливість визнання оспорюваного договору недійсним на підставі положень статті 233 ЦК України.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у серпні 2019 року, ОСОБА_2 зазначила, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено відповідно до законодавства України, підстави для визнання його недійсним відсутні.
 
У відповіді на відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначила про незаконність та необґрунтованість рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року і підтримала доводи своєї касаційної скарги.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 295/17488/15-ц із суду першої інстанції, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року та постанови Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 грудня 1993 відділом приватизації державного житлового фонду Виконавчого комітету Житомирської міської ради, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності.
 
02 вересня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 1/2 частини вказаної квартири. Договір дарування посвідчений 02 вересня 2006 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Прімою Н. В. та зареєстрований в реєстрі за №3070.
 
ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 20 грудня 1991 року.
 
Відповідно до довідки МСЕК чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3 станом на 02 вересня 2006 року був інвалідом другої групи.
 
Із довідки про доходи ОСОБА_1 відомо, що її заробітна плата у серпні 2006 року становила 338,87 грн, а у вересні 2006 року - 404,86 грн.
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 09 квітня 2009 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь КП «Житомирське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 970,11 грн. 
 
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2009 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОПТМ «Житомиртеплокомуненерго» заборгованість з оплати комунальних послуг в сумі 2 404,34 грн.
 
У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що зазначена заборгованість була сплачена нею особисто.
 
Суди також встановили, що 23 червня 2006 року на підставі договору дарування ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок на АДРЕСА_2 .
 
Згідно з повідомленням Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області Скибан Н. А. надано у користування земельні ділянки, орієнтовною площею 0,27 га, з яких 0,17 га на АДРЕСА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,1 га на АДРЕСА_2 .
 
Згідно з договором дарування від 14 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність в рівних частинах квартиру АДРЕСА_4 .
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року та постанова Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).
 
ОСОБА_1 посилалась як на підставу заявлених нею позовних вимог на те, що оспорюваний правочин було вчинено на вкрай невигідних для неї умовах.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.
Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі.
 
Підставами визнання правочину недійсним згідно зі статтею 233 ЦК України, які визначають предмет доказування у справі, є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.
 
Аналогічні правові висновки щодо тлумачення і застосування статті 233 ЦК України викладено також, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 640/7901/17, від 25 січня 2021 року у справі № 550/4245/18 та від 18 лютого 2021 року у справі № 484/4041/18.
 
Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).
 
Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і  електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив з необґрунтованості позовних вимог.
 
З огляду на правові підстави для звернення до суду з указаним позовом та фактичні обставини, встановлені у справі, колегія суддів погоджується з таким висновком судів.
 
Суди попередніх інстанцій дослідили зміст договору дарування від 02 вересня 2006 року, надані ОСОБА_1 виписку із медичної картки, довідку МСЕК про те, що її чоловік ОСОБА_3 мав інвалідність другої групи, довідку про доходи ОСОБА_1 у серпні та у вересні 2006 році, а також докази про наявність заборгованості за послуги з водопостачання та послуги з теплопостачання, яку було стягнуто зі ОСОБА_1 на підставі рішень Богунського районного суду м. Житомира від 09 квітня 2009 року та 03 липня 2009 року.
 
Також судами враховано, що 23 червня 2006 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування набула у власність житловий будинок на АДРЕСА_2 .
 
Згідно з повідомленням Кашперівської сільської ради Тетіївського району Київської області Скибан Н. А. надано у користування земельну ділянку, орієнтовною площею 0,27 га, у с. Кашперівка, з них 0,17 га на АДРЕСА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та 0,1 га на АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до договору дарування від 14 червня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 набули у власність в рівних частинах квартиру АДРЕСА_4 .
 
За відсутності належних доказів на підтвердження наявності обставин, які спонукали позивача укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах, або, як зазначає позивач, під час погіршення її стану здоров`я, у тому числі психологічного стану, а також під час її перебування у незадовільному матеріальному стані, суди обґрунтовано відмовили у позові.
 
Посилання позивача про те, що договір є укладеним внаслідок помилки, оскільки умовою укладення договору дарування було погашення заборгованості відповідачем, спростовуються власними твердженнями позивача про те, що при вчиненні правочину нотаріус роз`яснила зміст договору, повідомила про наслідки його укладення, пропонувала укласти договір довічного утримання.
 
Верховний Суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, встановив, що аргументи касаційної скарги в цілому є ідентичними доводам, що були викладені заявником в її позовній заяві та апеляційній скарзі, висновків судів не спростовують.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 лютого 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

                                                                                                                           І. А. Воробйова

                                                                                                                           Р. А. Лідовець