ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2021 р.	Справа № 520/1678/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Макаренко Я.М. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С
представник позивача Петруніна К.О.
представник відповідача Озацька О.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., м. Харків, повний текст складено 01.07.20 року по справі                                         № 520/1678/2020
          за позовом         Державного підприємства "Завод "Електроважмаш"  
          до         Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків                 
          про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:
Позивач, Державне підприємство «Завод «Електроважмаш» звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд: податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДПС від 29.01.2020 року № 0000035405, яким Державне підприємство «Завод «Електроважмаш» було повідомлено про відсутність права на отримання бюджетного відшкодування за період жовтень 2019 року та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 214634,00 грн. та штраф у розмірі 53658,50 грн. скасувати.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року адміністративний позов задоволено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, відповідачем  подано апеляційну скаргу, в якій він просить  скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної    скарги   відповідач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що позивачем порушено                      п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 ПК України в частині формування податкового кредиту, а саме встановлено завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та сумою податкового кредиту на суму 214633,84 грн., завищена сума заявленого бюджетного відшкодування у сумі 214633,84 грн. за жовтень 2019 року. Вважає спірне податкове повідомлення-рішення правомірним.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. 
Представник позивача, наполягаючи на законності  та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване  рішення без змін.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2021 року було замінено відповідача Офіс великих платників  податків ДПС на його правонаступника Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків. 
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що відповідно до наказу Офісу великих платників  податків ДПС від 20.12.2019 №697 проведено виїзну документальну позапланову перевірку з питань законності декларування від`ємного значення та достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за жовтень  2019 року ДП завод «Електроважмаш».
За результатами перевірки складено акт №2/28-10-54-05-12/00213121 від 17.01.2020.
Згідно висновків акту перевірки  встановлено порушення позивачем п. п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200, п.201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в частині формування податкового кредиту, та встановлено завищення суми від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та сумою податкового кредиту на суму 214 634 грн., завищена сума заявленого бюджетного відшкодування у сумі 214634 грн. за жовтень 2019 року. 
На підставі висновків акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків ДПС від 29.01.2020 року №0000035405, яким Державне підприємство «Завод «Електроважмаш» було повідомлено про відсутність права на отримання бюджетного відшкодування за період жовтень 2019 року та відсутність права на врахування такої суми від`ємного значення при наданні бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 214634,00 грн. та нараховано штраф у розмірі 53658,50 грн..
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню. .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених   розділом II цього Кодексу.
За приписами п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України складається з витрат, прямо пов`язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг. При цьому слід зазначити, що за змістом п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат при визначенні оподатковуваного прибутку витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності, та витрати, що не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Отже, визначальною ознакою витрат в податковому обліку є їх безпосередній зв`язок з господарською діяльністю платника податку.
Витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій.
Порядок формування податкового кредиту встановлено Податковим кодексом України, відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 якого визначено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.
Відповідно до п.п. 14.1.36  п. 14.1. ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Пунктом 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
За приписами п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України, якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об`єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/ розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими   пунктом   201.11   статті   201   цього   Кодексу.
Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця видається податкова накладна, яка є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. 
Відповідно до  ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі по тексту -   Закон України №996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
З урахуванням п. 2  ст. 3 Закону України №996-XIV фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до п.1 та п. 2   ст. 9   Закону України №996-XIV   підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення   даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб,  відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні   документи,   складені   в   електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Згідно з п. 2.1 та п.2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого   наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88   первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з приписами  ПК України.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.02.2018 у справі № 16/166/15-а: Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених   Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. З урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.» «Є безпідставними доводи контролюючого органу щодо відсутності сертифікатів якості та технічних паспортів товару та відсутності підпису водія та перевізника у товарно-транспортних накладних, як підстави для висновку про відсутність фактичного здійснення позивачем господарських операцій з вказаним контрагентом спростовується тим, що штампове оснащення, поставлене у рамках господарських взаємовідносин з ТОВ «Фулденч», не входить до переліку продукції, яка підлягає сертифікації, а товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей, наявність або відсутність товарно-транспортних накладних та недоліки у їх оформленні не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків.» (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року у справі № 816/1587/17).
Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.02.2018 у справі №816/166/15-а відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Судом встановлено, що підставою для зменшення суми заявленого бюджетного відшкодування за жовтень 2019 року та застосуванню штрафних санкцій, слугувало неправомірне включення до складу податкового кредиту за жовтень 2019 податкових накладних, виписаних ТОВ «НВП ЛІДІС» на суму ПДВ 214 634 грн.
Під час проведення перевірки контролюючим органом проведено аналіз господарських операцій Підприємства з ТОВ «НВП ЛІДІС» за договорами № 09/19-1 від 17.10.2019 року та          № 15/10-ЖДЦ від 21.10.2019 року, а також відповідність даних бухгалтерського обліку даним податкових документів.
Суму ПДВ у розмірі 214 633,84 грн. за взаємовідносинами з ТОВ «НВП ЛІДІС» по податковим накладним отриманим у жовтні 2019 року Підприємством включено до складу податкового кредиту податкової декларації з ПДВ за жовтень 2019 року та додатку 5 до неї. При аналізі даних, зазначених у податкових накладних встановлено, що номенклатура у податкових накладних не відповідає умовам договору по перерахуванню коштів за матеріали, а саме платіжне доручення та податкова накладна виписані на ремонтні роботи, при цьому у жовтні 2019 року факт здійснення робіт по ремонту під`їзної залізничної колії та ремонт покрівлі відсутній.
Згідно аналізу даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлено, що підприємство ТОВ «ВІЗІОНІНВЕСТ», яке у жовтні 2019 року є основним постачальником матеріалів ТОВ «НВП ЛІДІС» , не здійснювало придбання продукції, тобто спостерігається обрив ланки постачання.
З матеріалів справи судом встановлено, що у жовтні 2019 року позивачем було здійснено  передплату за договорами з ТОВ « НВП ЛІДІС», а саме: 24.10.2019 р. 300 000 грн., за договором №09/19-1 від 17.10.19р., предметом якого згідно п. 1.2 є капітальний ремонт покрівлі з улаштуванням парапетів із оцинкованої сталі: корпусі (інв.№ 010001) цех №111; корпус 2 (інв.№ 010002) цех №078, цех № 121,122,123; корпус 18 (інв.№010012) цех №111; корпус 4 (інв.№ 010004) цех №139, цех № 009, згідно п.1.3 - назва та код закупівлі: 45260000-7 - «покрівельні роботи та інші спеціалізовані будівельні роботи» згідно Національного класифікатора України ДК 021:2015, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 23.12.2015 р. № 1749; 30.10.2019 р. - 987 803,02 грн., за договором № 15/10-ЖДЦ-19 від 21.10.2019 року, предметом якого згідно п.1.2 є виконання робіт по ремонту під`їзної залізничної колії інв. № 020059, а згідно п.1.3 код ДК 021:2015-45230000-8 - будівництво трубопроводів, ліній зв`язку та електропередачи, шосе, доріг, аеродромів і залізничних доріг.
У відповідності до п.2.3 договору №09/19-1 від 17.10.19 загальна вартість договору складає 1 174 407,24 грн; п.2.3 договору № 15/10-ЖДЦ-19 від 21.10.2019 року - 1 496 345,66 грн.
Факт реальності спірних господарських операцій підтверджується наданими до матеріалів справи первинними документами, які оформлені відповідно до приписів чинного законодавства України. Первині бухгалтерські документи містять всі необхідні для цілей оподаткування відомості про обсяг, зміст та вартість спірних операцій та підтверджують їх фактичне виконання.
Суд зазначає, що на момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагент був належним чином зареєстрований як юридична особа та установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавались.
Частиною 1  ст. 215 Цивільного кодексу України  передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.
Статтею 204 Цивільного кодексу України та статтею 207 Господарського кодексу України закріплено принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого будь-який правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Натомість, контролюючим органом не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що позивач діяв без належної обачності та обережності та, що йому було відомо про порушення, які допускали його контрагенти або, що єдиною метою здійснення господарських операцій було одержання необґрунтованої вигоди.
Згідно наданих до матеріалів справи доказів, ДП «Завод Електроважмаш» віднесло до податкового кредиту суми ПДВ, сплачені з придбання послуг, які є предметом вищезазначених договорів, виходячи із договірної (контрактної) вартості, за ставкою встановленою п.193.1 ст.193 ПК України. 
Підприємство віднесло до податкового кредиту суми ПДВ, сплачені ТОВ «НВП ЛІДІС» у жовтні 2019 року, як передплата за послуги згідно договорів, що підтверджено податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме: податкова накладна № 12 від 24.10.2019 на суму ПДВ – 250000,00 грн. (дата реєстрації в єдиному реєстрі 12.11.2019 № 9266486842); податкова накладна № 13 від 30.10.2019 на суму ПДВ – 823169,18 грн. (дата реєстрації в єдиному реєстрі 12.11.2019 №9266449556).
Колегія суддів зауважує, що у разі якщо за умовами укладеного договору підряду на виконання робіт підрядник не постачає матеріали окремо, а використовує їх у процес виконання робіт, то при складанні податкової накладної у графі 2 податкової накладної зазначається безпосередньо опис послуг з будівництва у межах укладеного договору підряду відповідно до первинних документів, яким супроводжується така операція. В графі 3.3 податкової накладної зазначається код послуги згідно з ДКПП, за яким класифікується така послуга.
Номенклатура у податкових накладних ТОВ «НВП ЛІДІС», які містяться в матеріалах справи відповідає умовам укладеного між сторонами договору.
Судова колегія зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст. 124 Конституції України, ст. 73, 74 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі, або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином, або рішення суду про визнання правочину недійсним.
В силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагент позивача є окремими суб`єктами права зі статусом юридичної особи.
Статтею 61 Конституції України встановлено, що юридична відповідальність має індивідуальний характер.
Необхідно враховувати, що жодною нормою законодавства України не передбачається обов`язку платника податку - одержувача товару (послуг) - вимагати від контрагента-постачальника будь-яких відомостей щодо повноти сплати ним податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ним законодавчих приписів, а також наявність у цього контрагента умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Межі юридичної відповідальності кожного платника податку на додану вартість, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб`єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.
Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини.   Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.
Відносно податкової інформації, суд вказує, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Вказана позиція суду викладена у постанові Верховного Суду від 29.03.2019 р. №808/3412/16.
Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв`язку з чим адміністративний позов є таким, що підлягає задоволенню. 
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі №520/1678/2020 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року по справі                  № 520/1678/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	Я.М. Макаренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  25.02.2021 року