ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року	Львів	Справа № 813/1645/15 пров. № А/857/1620/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                      Затолочного В.С., Пліша М.А.,
за участю секретаря судових засідань –                     Михальської М.Р.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року (головуючий суддя: Гулкевич І.З., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту рішення – 30.11.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Львівській області, Державної екологічної інспекції України про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, –

встановив:

ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції України від 23.10.2014 № 405-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати наказ Державної екологічної інспекції у Львівській області від 02.03.2015 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області з 02.03.2015;
- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 02.03.2015;
- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки проведення розрахунку, а саме з 02.03.2015 по 27.03.2015 (день фактичного розрахунку);
- зобов`язати Державну екологічну інспекцію України, проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».
Обґрунтовує позов тим, що згідно із наказом Державної екологічної інспекції України від 23 жовтня 2014 року № 405-о його було звільнено із посади відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку із припиненням трудового договору з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Позивач вважає такі дії Державної екологічної інспекції України протиправними, а спірний наказ від 23 жовтня 2014 року № 405-о незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Оскільки, на його думку, обов`язковою передумовою для застосування покарання у вигляді звільнення з посади та заборони в подальшому обіймати посади в органах державної влади із врахуванням проголошених принципів індивідуальної відповідальності та презумпції невинуватості є встановлення у визначеному чинним законодавством порядку щодо конкретної особи фактів, які переконливо засвідчують, що така особа своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Зазначає, що відповідачами або іншими повноважними органами перевірка не проводилась та висновок про результати перевірки стосовно нього не складався, відтак відсутні підстави для його звільнення, відповідно до положень Закону України «Про очищення влади».
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано наказ Державної екологічної інспекції України від 23.10.2014 № 405 – о «Про звільнення ОСОБА_1 » Визнано протиправними та скасовано наказ Державної екологічної інспекції у Львівській області від 02.03.2015 № 28 – к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області з 03 березня 2015 року. Зобов`язано Державну екологічну інспекцію у Львівській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з проведенням усіх відрахувань відповідно до чинного законодавства та фактично нарахованих коштів ОСОБА_1 за місцем праці за період з 03.03.2015 по 20.11.2020. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області та стягнення середнього заробітку за один місяць звернуто до негайного виконання. В задоволенні інших вимог відмовлено повністю.
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася Державна екологічна інспекція у Львівській області та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт покликається на те, що матеріалами справи доведено обставини, які стали причиною правомірного звільнення позивача із займаної посади, а тому суд першої інстанції повинен  був повно та всебічно дослідити наявні в матеріалах справи докази, з`ясувати правомірність видання оскаржуваних наказів та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач, 15.03.2021 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідач Державна екологічна інспекція України, 15.03.2021, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Представник апелянта Державної екологічної інспекції у Львівській області Слобода В.О., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, пояснення надала аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.
Представник позивача Батьков В.В., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Представник відповідача Державної екологічної інспекції України у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, його участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 у період з 10.03.2010 по 14.05.2010 працював на посаді заступника начальника Львівської митниці – начальником служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил; з 17.05.2010 по 31.12.2011 заступником начальника Енергетичної регіональної митниці – начальник служби боротьби з контрабандою та порушенням митних правил.
Наказом Державної екологічної інспекції України від 12.03.2012 № 47-о позивача призначено на посаду першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області.
Наказом Державної екологічної інспекції України від 23.10.2014 № 405-о позивача звільнено з посади першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області, у зв`язку із припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 КЗпП України.
Наказом Державної екологічної інспекції у Львівській області № 28-к від 02.03.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади».
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідачів про законність звільнення позивача на підставі п. 2 «Прикінцеві та перехідні положення» та  ст. 3 Закону України «Про очищення влади»,  без врахування мети та принципів люстрації, визначених в ст. 2 наведеного цього Закону, є необґрунтованим та безпідставним, порушують конституційний принцип верховенства права, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності, внаслідок чого не можуть бути враховані судом.
Частиною 1  ст. 308 КАС України  передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки, позивач не оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови задоволенні позову, отже, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1  ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення, лише в частині задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Закон України «Про очищення влади» від 16  вересня 2014 року № 1682-VII  (тут і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1682-VII), визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років із дня набрання чинності цим  Законом  посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій  статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим  Законом, заяви, передбачені частиною першою  статті 4 цього Закону  (ч.  ст. 1 Закону № 1682-VII).
Статтею 2 Закону № 1682-VII  передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). 
Відповідно до п. 6 ч. 1  ст. 2 Закону № 1682-VII  заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо, зокрема,: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені  статтею 3 Закону № 1682-VII.
Згідно п. 8 ч. 1  ст. 3 Закону №1682-VII  заборона, передбачена частиною третьою  статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1682-VII, встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в  частині третій  статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених  частиною першою  статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, зокрема, звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.
Системний аналіз вищенаведених правових норм дає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посад, зокрема, в органах, що забезпечують формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, за критерієм перебування на керівних посадах (керівників і заступників керівників) територіальних (регіональних) органів.
Крім цього, термін «посади», який використовується у  Законі № 1682, у тому числі і в пункті 2 «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, необхідно розуміти у значенні, наведеному у частині першій  статті 1 Закону №1682-VII, відповідно до якої цей термін використовується як скорочення від термінів «певні посади (перебування на службі)».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи, рішення про застосування щодо позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1, ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», прийнято у зв`язку із зайняттям ним, у період з 10.03.2010 по 14.05.2010, посади заступника начальника Львівської митниці; з 17.05.2010 по 31.12.2011 посади заступника начальника Енергетичної регіональної митниці, що відповідає критеріям, визначеним в п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що лише сам факт перебування позивача на зазначених вище посадах, протягом сукупного строку більше одного року, не є достатньою підставою для застосування заборон визначених ч. 3  ст. 1 Закону № 1682-VІІ, з огляду на наступне.
Так, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах, пов`язується лише із самим фактом зайняття ними, сукупно не менше одного року, в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених п. 8 ч. 1  ст. 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини. 
Тобто, за приписами зазначеної норми закону, не враховується жодна індивідуальна дія чи взаємозв`язок особи з будь-якими антидемократичними подіями.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання конституційності, зокрема положень пунктів 7, 8, 9 частини першої пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII на відповідність положенням статті  38, частини другої статті  61, частини першої статті  62 Конституції України  вирішуються Конституційним Судом України.
Однак, на момент розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції, рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Закон № 1682-VII  був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (далі - Венеціанська комісія) за зверненням моніторингового комітету Парламентської Асамблеї Ради Європи, за результатами якої Комісією схвалено два висновки: 1) Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року у м. Венеція (далі - Проміжний висновок № 788/2014); 2) Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року у м. Венеція (з урахуванням змін, унесених до Верховної Ради України 21 квітня 2015 року) (далі - Остаточний висновок № 788/2014).
У пункті 18 Проміжного висновку № 788/2014 Венеціанська комісія відзначила, що європейські стандарти в галузі люстрації, в основному, випливають з трьох джерел: 1)  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  (зокрема, статей 6, 8 і 14, статті 1 Протоколу 12) та практики Європейського суду з прав людини; 2) прецедентного права національних конституційних судів; 3) Резолюцій Парламентської асамблеї Ради Європи: - «Про необхідність міжнародного засудження тоталітарних комуністичних режимів» №1481 (2006) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1481 (2006)); - «Про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем» №1096 (1996) (далі - Резолюція ПАРЄ № 1096 (1996)) та додана до неї доповідь, яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенства права (далі - Керівні принципи ПАРЄ).
Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо  Закону № 1682, наголосила на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.
Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
Також, необхідно враховувати, що застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
Суди зобов`язані відповідно до частини першої  статті 129 Конституції України  вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.
Відповідно до ч. 2  ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України  суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно  ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»  суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні ЄСПЛ, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із  законом»  означає, зокрема,    що  закон  не повинен суперечити принципу верховенства права.
Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип «pacta sunt servanda» (договори необхідно сумлінно виконувати). Для реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою.
Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але відповідно до статті 27 Віденської конвенції держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.
Так, 17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів  Закону № 1682-VII.
У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі  Закону №1682-VII  становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.
У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що  Закон №1682-VII  вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення  Закону    №1682-VII.
За оцінкою ЄСПЛ, поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки    для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).
У цій справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі  Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі  Закону №1682-VII  можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.
В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.    
За висновком ЄСПЛ, його попередні висновки у справах щодо посткомуністичної люстрації лише частково стосуються цієї справи, зокрема щодо перших чотирьох заявників, оскільки передбачені  Законом №1682-VII  заходи мають набагато ширшу сферу застосування та були застосовані до заявників за обставин, що відрізнялися від тих, які відбувалися у країнах Центральної та Східної Європи під час впровадження ними люстраційних програм, які були більш цільовими та вузькоспрямованими. Суд відмітив, що навіть у контексті справ, пов`язаних із переходом від тоталітаризму до демократії, а також пов`язаних зі (стверджуваними) співробітниками служб безпеки тоталітарних режимів, він ніколи не стикався з обмежувальними заходами такого широкого обсягу, застосованими до державних службовців лише на тій підставі, що вони залишались на своїх посадах під час діяльності уряду, який згодом був визнаний недемократичним.
Зокрема, у розглянутих справах щодо посткомуністичної люстрації ЄСПЛ розглядав ситуації колишніх (як стверджувалося) працівників спецслужб тоталітарного режиму. Проте у цій справі заявники обіймали посади у державних установах, які принаймні принципово, ґрунтувалися на демократичних конституційних засадах, хоча і працювали за часів уряду Президента ОСОБА_3 , який широко критикували через авторитарні тенденції та вважали причетним до широкомасштабної системної корупції. Крім того, вбачається, що їхнє звільнення ґрунтувалося на колективній відповідальності осіб, які працювали у державних установах, коли при владі був Президент ОСОБА_3 , незалежно від конкретних виконуваних ними функцій та їхнього зв`язку з антидемократичними тенденціями і подіями, які відбувались у той період.
Отже, стверджувана загроза, яку широке коло осіб, до якого застосовувалися передбачені  Законом «Про очищення влади»  заходи, становило для діяльності демократичних установ, не може прирівнюватися до загрози, яка виникає у випадках співпраці із спецслужбами тоталітарних режимів (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 275).
ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113 - 116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Ћdanoka v. Latvia) [GC], заява № 58278/00, пункти 22 - 28, 116 - 136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 292-293).
Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
ЄСПЛ зазначив, що застосування до заявників встановлених  Законом №1682-VII  заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі  Закону  лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_3 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).
ЄСПЛ підкреслив, що Уряд не зазначив про будь-який розгляд підстав для застосування таких широкомасштабних та обмежувальних заходів під час обговорення  Верховною Радою України Закону №1682-VII. Навпаки, у  статті 1 Закону  серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями  Закону  та фактично оприлюдненими ним правилами (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 72, 297).
У ситуації заявників у справі «Полях та інші проти України» ЄСПЛ констатував, що передбачені Законом №1682-VII заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_4 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана Януковича. Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом № 1682-VII, є прихід до влади пана Януковича, а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд зауважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 299-300).
Так само, на думку ЄСПЛ, немає переконливого пояснення часовим рамкам, установлених Законом №1682-VII, як основного критерію для застосування передбачених законом обмежувальних заходів. Як немає і пояснення, чому однорічний період є ключовим критерієм для застосування Закону №1682-VII (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункти 301-302).
У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.
Проаналізувавши вказане рішення ЄСПЛ, у якому встановленого порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосований до позивача законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений  Законом № 1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які, взяла на себе держава Україна, ратифікувавши Конвенцію, а тому    його застосування становить порушення положень Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена в подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03.06.2020 справа № 817/3431/14.
Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції спірні накази Державної екологічної інспекції України від 23.10.2014 № 405-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та Державної екологічної інспекції у Львівській області від 02.03.2015 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправними і підлягають скасуванню. 
Отже, враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність оскаржуваних наказів, а тому позивача необхідно поновити на посаді першого заступника начальника Державної екологічної інспекції у Львівській області – першого заступника Головного державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Львівської області з 03.03.2015.
Щодо стягнення на користь позивача середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.       
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Середній заробіток працівника згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Мінстрів України № 100 від 08.02.1995.
Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом першим пункту 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Згідно з абзацом сьомим пункту 2 Порядку № 100 у разі зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівникам органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до актів законодавства період до зміни структури заробітної плати виключається з розрахункового періоду.
  У разі коли зміна структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадових окладів працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування відбулася у період, протягом якого за працівником зберігається середня заробітна плата, а також коли заробітна плата у розрахунковому періоді не зберігається, обчислення середньої заробітної плати провадиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів (абзац восьмий пункту 2 Порядку № 100).
Пунктом 10 Порядку № 100 встановлено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).
Суд апеляційної інстанції враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 29 вересня 2020 року у справі №826/1659/17. Так, аналізуючи положення абзаців сьомого, восьмого пункту 2 у взаємозв`язку з абзацами першим, другим пункту 10 Порядку № 100, Верховний Суд прийшов до висновку, що у випадку зміни структури заробітної плати з одночасним підвищенням посадового окладу, обчислення середньої заробітної плати здійснюється виходячи із виплат, передбачених згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів. Тому після змін структури заробітної плати і одночасного підвищення посадового окладу розмір виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують звільненню, для цілей визначення середньоденної заробітної плати не застосовуються. Натомість застосовується розмір виплат, установлений працівникові після відповідних змін.
Разом з тим, Верховний Суд у цій постанові зазначав, що підвищення посадових окладів, що не поєднане зі зміною структури заробітної плати, є підставою для коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на коефіцієнт підвищення посадових окладів, який визначається шляхом ділення посадового окладу після підвищення на розмір посадового окладу до такого підвищення.
Також, слід зазначити що Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 826/1444/15, аналізуючи зміст пункту 10 Порядку № 100, зазначав, що коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, який був у працівника до підвищення. Отже, враховуючи вимоги зазначеної правової норми, зазначав, що підвищення саме посадового окладу (тарифної ставки) передбачає, відповідно, коригування заробітної плати. При цьому розрахунок коефіцієнту коригування заробітної плати, який необхідно множити на суми виплат за період до підвищення, має здійснюватися при кожному підвищенні посадового окладу.
Отже, нарахування та виплата грошових коштів за час вимушеного прогулу з 03.03.2015 до дня поновлення на роботі в розмірі середньомісячного заробітку, повинна відбутися з урахуванням збільшення посадових окладів та інших передбачених чинним законодавством виплат, які збільшувалися в період з 03.03.2015 до дня поновлення позивача на роботі, а тому суд апеляційної інстанції не бере до уваги покликання відповідачів, що грошові кошти за час вимушеного прогулу необхідно обраховувати виходячи лише з окладу.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки звільнення позивача відбулося без аналізу його індивідуальної поведінки на посаді заступника начальника Львівської митниці та заступника начальника Енергетичної регіональної митниці. Також, судом не було встановлено, що з боку ОСОБА_1 приймалися рішення, вчинялися дії чи бездіяльність, які були спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав ОСОБА_1 з іншого, а тому оскаржувані накази необхідно скасувати та поновити позивача на посаді, одночасно стягнувши середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. 
Апеляційні скарги Державної екологічної інспекції у Львівській області не спростовуює правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст.  310, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –

постановив:

апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2020 року у справі № 813/1645/15 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 02.04.2021.