Постанова  
Іменем  України
 
15 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 754/14704/19-ц
 
провадження № 61-15221св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Андрусенко Кирило Ігорович,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва                             від 07 травня 2020 року у складі судді Клочко І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у складі колегії суддів:                   Олійника В. І., Кулікової С. В., Желепи О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                                до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що 13 грудня 2017 року ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота Корола», номерний знак НОМЕР_1 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, не зупинився та допустив виїзд автомобіля на пішохідний перехід, внаслідок чого скоїв на неї наїзд, що підтверджується вироком Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року у справі № 753/7302/18.
Вказаним вироком з ОСОБА_2 на її користь стягнуто 150 000 грн                   на відшкодування моральної шкоди.
Усвідомлюючи те, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталась                 з вини відповідача, а також те, що він має нести матеріальну відповідальність за завдану їй шкоду, ОСОБА_2 вчинив дії, спрямовані на погіршення свого майнового стану. 
10 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та його матір`ю - ОСОБА_3 , укладено договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Позивачка зазначала, що ОСОБА_2 продовжує проживати у квартирі, 1/3 частку якої він подарував. Також вважала, що з метою ухилення від виконання зобов`язання з відшкодування шкоди ОСОБА_2 вирішив провести фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своєї матері. Такі дії сторін договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні                   до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів.
ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань щодо відшкодування їй моральної шкоди у розмірі 150 000 грн та продовжує надалі ухилятися від виконання своїх зобов`язань.
Позивачка вважала, що спірний договір дарування був укладений не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а задля формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання вироку щодо стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.
 
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування від 10 лютого 2018 року недійсним та на підставі статті 216 ЦК України застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію) шляхом повернення 1/3 частини квартири  АДРЕСА_1 , попередньому власнику ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, укладений                 10 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г. В.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 382,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 382,20 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відчуження                     ОСОБА_2 1/3 частини квартири шляхом укладення договору дарування зі своєю матір`ю не може використовуватися ним, як учасником цивільного обороту, для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу.
Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження майна порушує майнові інтереси кредитора                                і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Суд послався на практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2  залишено без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, оскільки дії  ОСОБА_2 щодо відчуження належної йому на праві власності частини квартири направлені на недопущення звернення стягнення на майно.
Разом з тим укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У жовтні 2020 року  ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення й ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 . 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень
ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                   від 30 жовтня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк для виконання вимог цієї ухвали.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                   від 14 грудня 2020 року продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків касаційної скарги, встановлений в ухвалі Верховного Суду                  від 30 жовтня 2020 року.  
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу                              № 754/14704/19-ц з Деснянського районного суду м. Києва.
У задоволенні клопотання  ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року відмовлено.
Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У січні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що на час укладення ним договору дарування частини квартири не існувало судового рішення про стягнення з нього заборгованості на користь  ОСОБА_1 , тому він не міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.
Крім того, він ще 20 серпня 2015 року уповноважив свою мати -                ОСОБА_3 , розпоряджатися належною йому на праві власності 1/3 частиною квартири  АДРЕСА_1 .
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року ухвалено через вісім місяців після укладення оспорюваного договору дарування.    
Твердження судів попередніх інстанцій про існування умислу на укладання договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання судового рішення в майбутньому позивачем              не доведені.
ОСОБА_1 не надала доказів щодо порушення її прав укладенням договору дарування і що сторони цього договору не мали наміру на реальне настання правових наслідків.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2021 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Андрусенко К. І.,подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржені судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, надали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
Також зазначив, що відповідачі усвідомлювали, що внаслідок вчиненої ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди можуть настати негативні наслідки у вигляді матеріальної відповідальності перед позивачем,                        що і призвело до укладення договору дарування та свідчить про недобросовісність відповідачів.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржені судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що«недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів             є недопустимим».
 
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
 
Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.             У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Вказаний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України                      від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок,                  що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення                  на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму,             що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути            як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а тому така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем                з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення           на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета  є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин  є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».
 
Судом установлено, що  ОСОБА_2 13 грудня 2017 року, керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота Корола», номерний знак                НОМЕР_1 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, не зупинився та допустив виїзд автомобіля на пішохідний перехід, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохіда ОСОБА_1 
 
10 лютого 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла в дар від ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 49-50).
 
23 квітня 2018 року ОСОБА_2 вручено підозру (а. с. 47-48).
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України та стягнуто з нього на користь ОСОБА_1 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди                             (а. с. 8-10).
 
Встановивши, що договір дарування, укладений між  ОСОБА_2                     та ОСОБА_3 , спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів із  ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України. 
 
Таким чином, суди з дотриманням вимог статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову  ОСОБА_1 .
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.
 
Посилання у касаційній скарзі на недоведення позивачем умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання судового рішення в майбутньому не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження в суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції. Такі твердження є переоцінкою. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що на час укладення договору дарування частини квартири не існувало судового рішення про стягнення                                     з ОСОБА_2 заборгованості на користь  ОСОБА_1 і він не міг передбачити негативні наслідки для себе, є безпідставними, тому що дорожньо-транспортна пригода з його вини сталася до укладення договору і шкода ним не відшкодована.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року                  та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                     її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Коломієць