ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем   України

14 січня 2021 року                 
м. Харків

справа №  619/2624/20
провадження № 22-ц/818/680/21  

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого – Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Пилипчук Н.П., 

ім`я (найменування) сторін:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - Вільшанська селищна рада Дергачівського району Харківської області, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду  Харківської області   від  08 вересня 2020 року в складі судді Болибока Є.А.,

у с т а н о в и в : 

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області про визнання права власності в порядку набувальної давності. 

Позов мотивовано тим, що вона з 02 вересня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя чоловіка вони проживали в будинку АДРЕСА_1 , який належав на праві власності бабусі чоловіка - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

Вказала, що вона на даний час проживає в цьому будинку, несе витрати на його утримання, сплачує за електроенергію та земельний податок, однак не має можливості оформити спадщину після чоловіка у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. 

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 42,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності.

Рішенням Дергачівського  районного суду  Харківської області від 08 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено. 

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сам по собі факт користування позивачем спірним житловим будинком не є підставою виникнення права власності за набувальною давністю. Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

06 жовтня 2020 року ОСОБА_2 – представник  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в 1995 році переїхавши жити до будинку АДРЕСА_1 , позивачка не мала сумнівів щодо правомірності її володіння будинком. Вважає, що вона добросовісно заволоділа саме чужим майном. ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_5 , близько 24 років мешкають в спірному будинку, крім них у вказаному будинку ніхто не проживав та не проживає. Догляд за будинком здійснює тільки ОСОБА_1 . Крім того, відповідно до листа Вільшанської селищної рада Дергачівського району Харківської області від 19 серпня 2020 року № 02-21/677 відповідач позов визнав. Отже, суд першої інстанції в порушення вимог частини четвертої статті 206 ЦПК України безпідставно відмовив у задоволенні позову. 

Вільшанська селищна рада Дергачівського району Харківської області рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. 

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України – в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що право власності на буд.     АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину 1- 606, виданого 15 лютого 1989 року Дергачівською державною нотаріальною конторою, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дергачівське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2009 року № 24432884 (а. с. 34).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 27 липня 2005 року Вільшанською селищною радою Дергачівського району Харківської області (а. с. 12). 

Відповідно до довідки Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області від 18 липня 2008 року № 1605 ОСОБА_1 з 1996 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з донькою ОСОБА_5 .
Як на підставу для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивачка посилаються на те, що вона фактично проживає у спірному будинку близько 24 років, утримує його та відкрито й добросовісно користуються ним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною першою  статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження 12-291гс18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц (провадження 61-24031св18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що позивачка не набула права власності на спірне житло, натомість, за життя власника - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , набула право користування спірним будинком як член родини її онука, та приймаючи до уваги, що сам по собі факт користування позивачкою даним майном не є підставою для виникнення в неї права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у позивачки відсутні підстави для набуття права власності на вказане майно з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України, та відповідно, правильно відмовив у позові.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. 

Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивачка при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 добросовісно заволоділа саме чужим майном, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки позивачкою не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що вона володіє майном не за волею власника і не знала, хто є власником.

Визнання відповідачем позову не може бути безумовною підставою задоволення позову, оскільки згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського  районного суду  Харківської області  від  08 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець 

Судді І.В.Бурлака 
                                                                                Н.П.Пилипчук