Постанова
іменем України
18 січня  2021 року  
м. Київ
справа № 318/2199/16-к
провадження № 51-2991км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,                            
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
засудженого                                                ОСОБА_6 ,
захисника                                                     ОСОБА_7 ,
потерпілої                                                      ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції), 
представника потерпілих                         ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року у кримінальному провадженні № 12015080260000908 щодо
ОСОБА_6 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця й зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя того АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 189 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Василівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено до покарання у  виді позбавлення волі: за ч. 3 ст. 189 КК – на строк 6 років з конфіскацією ј частини всього належного йому майна; за ч. 1 ст. 122 КК – 2 роки; за ч. 1 ст. 115 КК – 14 років. На підставі частин 1, 3 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією ј частини всього належного йому майна. 
Строк відбування покарання  ОСОБА_6 вирішено обчислювати з моменту затримання – з 25 червня 2016 року.
Зараховано  ОСОБА_6  у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 червня 2016 року по день набрання вироком законної сили (у редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої  ОСОБА_8 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_6   на її користь моральну шкоду в розмірі 500 000 грн, матеріальну шкоду – 36 767 грн, витрати на правову допомогу – 32 000 грн.
Цивільний позов потерпілого  ОСОБА_10 задоволено частково: стягнуто з  ОСОБА_6  на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн, витрати на правову допомогу – 5000 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і арешту майна у провадженні.
За вироком місцевого суду ОСОБА_11 засуджено за те, що він 8 липня 2015 року близько 21:00, маючи умисел на вимагання передачі чужого майна з погрозою насильства щодо потерпілого ОСОБА_12 , діючи умисно, з корисливих мотивів, прибув до будинку АДРЕСА_3 , з метою реалізації свого злочинного умислу та демонстрації явних намірів на виконання ОСОБА_12 вимог щодо передачі майна, маючи умисел на пошкодження майна потерпілого для приведення його у непридатність, діючи умисно, шляхом завдання ударів ногами пошкодив автомобіль марки «SANGYONG», державний номер реєстрації НОМЕР_1 , який на правах власності належить ОСОБА_12 , деформувавши задні ліві двері та бампер, чим згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 11 серпня 2015 року № 59 спричинив матеріальну шкоду потерпілому на суму 5730,35 грн. Далі ОСОБА_6 , перебуваючи біля вхідних дверей вищезгаданої квартири, усвідомлюючи, що вчинені ним дії не призвели до бажаного результату, застосовуючи до ОСОБА_12 насилля, яке виразилось у завданні декількох ударів руками по голові, без згоди потерпілого витягнув останнього на вулицю та посадив за кермо зазначеного автомобіля і наказав ОСОБА_12 їхати до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований ОСОБА_6 .
Перебуваючи у дворі вищевказаного домоволодіння, ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, з метою вимагання чужого майна, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, завдав ОСОБА_12 ударів руками і ногами по тулубу та голові, заподіявши останньому тілесні ушкодження, які за висновком судово-медичної експертизи від 16 вересня 2016 року № 193 кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, внаслідок чого потерпілий втратив свідомість. Коли ОСОБА_12 прийшов до тями, ОСОБА_6 , не зупиняючись на досягнутому, з метою протиправного отримання від ОСОБА_12 його майна в усній формі погрожував фізичною розправою останньому, а саме його вбивством, вимагаючи відчуження його майна на користь ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Отримавши від ОСОБА_12 згоду на передачу майна, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що майнові претензії до останнього будуть задоволені, відпустив потерпілого.
Крім того, 14 березня 2016 року близько 13:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на перехресті вулиць Осипенка та Енгельса у м. Кам`янці-Дніпровській Запорізької області, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли в ході сварки, умисно завдав останньому одного удару предметом, ззовні схожим на палицю, в ділянку лоба, під час того як потерпілий їхав на власному велосипеді. Продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , який від отриманого удару впав на землю, ОСОБА_6 , діючи умисно, завдав останньому не менш трьох ударів предметом, ззовні схожим на палицю, по нижніх і верхніх кінцівках. Таким чином ОСОБА_6 спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді рани на голові та тілесні ушкодження у виді закритого перелому верхньої третини лівої гомілкової кістки без зміщення, закритого перелому третин п`ясткової кістки, лівої кисті без зміщення, які не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я (більше 21-го дня). 
Також 25 червня 2016 року близько 04:00 ОСОБА_6 , перебуваючи на території автовокзалу, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_14 , виниклий на ґрунті неприязних відносин, дерев`яною битою, наніс останньому, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №205 від 12 липня 2016 року, не менше тринадцяти ударів в область голови та тулубу, заподіявши ОСОБА_14  тяжкі тілесні ушкодження, які потягли за собою настання смерті потерпілого.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 08 квітня 2020 року вирок місцевого суду  змінив. Виключив із мотивувальної частини вироку посилання суду як на доказ вини обвинуваченого на показання свідка ОСОБА_15 та підозрюваного ОСОБА_6 , надані ними 25 і 27 червня 2016 року відповідно в ході досудового розслідування. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю вини. 
На обґрунтування своєї позиції вказує, що місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку недопустимі докази, зокрема:протоколи слідчих експериментів від  06 та 07 вересня 2016 року за участю свідків ОСОБА_16 і  ОСОБА_17 ; протокол слідчого експерименту за його участю від 27 червня 2016 року; показання потерпілого ОСОБА_10 та ОСОБА_18 ; протокол огляду місця події від 14 березня 2016 року. Також зазначає про порушення вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). На думку засудженого, суд апеляційної інстанції не спростував усіх доводів, викладених в  апеляційних скаргах, а тому ухвала суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Позиції учасників судового провадження
У письмовому запереченні на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 представник потерпілої ОСОБА_8 – адвокат ОСОБА_19 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення – без зміни.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтрималидоводи, викладені в касаційній скарзі, просили скасувати судові рішення, а кримінальне провадження закрити.
Представник потерпілих ОСОБА_9 ( ОСОБА_19 )  та потерпіла ОСОБА_8 заперечили проти задоволення касаційної скарги засудженого та просили судові рішення залишити без змін. При цьому представник потерпілих наголосила на тому, що судами при розгляді кримінального провадження не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, засуджений ОСОБА_6 під час судового розгляду намагався залякати свідків.
Прокурор ОСОБА_5 просила судові рішення залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення у частині неповноти судового розгляду, а також достовірність фактичних обставин кримінального провадження.
Як вбачається зі змісту касаційної скарги засудженого, він не погоджується з наданою судами оцінкою доказам та заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Засуджений у касаційній скарзі, аналогічній за своїм змістом апеляційній скарзі, крім іншого, порушує питання про перегляд судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 84 КПК визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
За кримінальним процесуальним законом, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, визначених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_6 дотримано.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 115 КК  кваліфіковані правильно.
Так, в основу вироку (щодо епізоду за ч. 1 ст. 122 КК) суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілого ОСОБА_10 , які відповідають даним протоколу проведення слідчого експерименту від 15червня 2016 року за його участю, показання свідка ОСОБА_20 та протокол проведення слідчого експерименту від 15 червня 2016 року за участю цього ж свідка, показання свідків ОСОБА_18 , і ОСОБА_21 , протоколи огляду місця події від 14 березня 2016 року та від 29 жовтня 2017 року.
Доводи засудженого про те, що протокол огляду місця події від 14 березня 2016 року є недопустимим доказом, оскільки слідчу дію було проведено за участю понятих ОСОБА_20 і його дружини, який надалі давав показання як свідок, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з приписів п. 3 ч. 7 ст. 223 КПК, якою чітко регламентовано, що понятими не можуть бути лише потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.
Щодо епізоду за ч. 3 ст. 189 КК в основу обвинувального вироку суд поклав показання потерпілого ОСОБА_12 , протокол проведення слідчого експерименту за його участю та відеозапис до нього від 15 жовтня 2015 року, аудіозаписи телефонних розмов від 14 та 25 липня 2015 року й 14 квітня 2016 року, висновки експертів від 16 вересня 2015 року № 193 та від 04 червня 2016 року № 113/Д, показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 .
Доводи засудженого ОСОБА_6 про визнання недопустимими показання потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , оскільки вони заінтересовані в результатах провадження,  колегія cуддів вважає безпідставними.  З матеріалів справи видно, що як потерпілі, так і свідки в суді були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, їх показання не є єдиними доказами, вони є логічними, чіткими, послідовними й такими, що узгоджуються з іншими доказами та підтверджують встановлені судом фактичні обставини вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень.
Щодо епізоду за ч. 1 ст. 115 КК в основу обвинувального вироку суд поклав показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , відеозапис із камер спостереження Кам`янсько-Дніпровського автовокзалу від  25 червня  2016 року, протокол обшуку від 26 червня 2016 року, протоколи слідчих експериментів від  06 та 07 вересня 2016 року за участю свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , показання свідка ОСОБА_15 , висновки судово-медичних експертиз №205 від 12 липня 2016 року та №144/к від 09 вересня 2016 року.
Доводи засудженого про те, що суд безпідставно поклав в основу обвинувального вироку недопустимі докази, зокрема протоколи слідчих експериментів від  06 та 07 вересня 2016 року за участю свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , колегія Суддів вважає безпідставними.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Разом із тим протоколи слідчих експериментів відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК належать до документів.
Беручи до уваги, що документи, до яких належать і протоколи проведення слідчих експериментів, є самостійними джерелами доказів, суд першої інстанції правильно послався у своєму вироку на дані, які містяться у протоколах слідчих експериментів від  06 та 07 вересня 2016 року за участю свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , як на докази винуватості ОСОБА_6 .
Так, під час слідчого експерименту слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тому зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим слідчому, прокурору показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК.
Таким чином, враховуючи процесуальне призначення і мету проведення слідчого експерименту, заперечення засудженим у суді певних відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за участю свідківОСОБА_16 і ОСОБА_17  під час такої слідчої дії, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу результатів слідчого експерименту.
Доводи засудженого ОСОБА_6 щодо незабезпечення судом першої інстанції можливості допиту свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 є необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції вжито всіх необхідних заходів щодо виклику та примусового супроводження до суду цих свідків для проведення допиту. При цьому, сторона обвинувачення відмовилась від їх допиту з огляду на наведені обставини, а сам ОСОБА_6 та його захисник у судовому засіданні  не наполягали на їх допиті  і не заявляли клопотань щодо виклику вищезгаданих свідків.
Крім цього, в суді апеляційної інстанції   ОСОБА_6 та його захисник не заявляли клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, шляхом дослідження доказів, в тому  числі, і допиту свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .
Судом вжито заходів для забезпечення рівних можливостей  учасників судового розгляду для відстоювання своїх позицій, а тому порушення права на захист в аспекті підпункту dпункту 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), про яке йдеться в тому числі у рішенні Європейського суду з прав людини «Жогло проти України» від 24 квітня 2008 року, не вбачається.
Зокрема у вказаному рішенні вказується, що стосовно показань свідків, яких не можливо  допитати у присутності підсудного чи його адвоката, пункт 1 ст. 6 Конвенції в поєднанні з пунктом 3 вимагає від держав-учасниць дій з надання підсудному реальної можливості допитати або вимагати допиту свідків обвинувачення. Однак за умов, коли державні органи не можна звинуватити у відсутності сумлінності в забезпеченні підсудному можливості допиту свідків, недопит свідків необов`язково має привести до припинення провадження. Головне, щоб засудження обвинуваченого не базувалось виключно на показаннях таких свідків. Обвинувачення не повинно ґрунтуватись виключно чи вирішальною мірою на тих показаннях, які сторона захисту не могла оскаржити (п. 38, 40). 
Водночас, висновок суду про винуватість ОСОБА_6   у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, грунтується не тільки на даних з протоколів слідчих експериментів, проведених за участю свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , але й інших доказах, зокрема показаннях потерпілої   ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_15 , відеозаписі із камер спостереження Кам`янсько-Дніпровського автовокзалу від  25 червня  2016 року, протоколі обшуку від 26 червня 2016 року, висновках судово-медичних експертиз №205 від 12 липня 2016 року та №144/к від 09 вересня 2016 року.
Таким чином, враховуючи викладене вище та з огляду на позицію Європейського суду з прав людини, викладену в його рішеннях від 15 грудня 2011 року в справі «Аль Хаваджа и Тахири против Соединенного Королевства» та від 15 грудня 2015 року «Шачашвілі проти Німеччини», Верховний Суд не знаходить підстав вважати процес щодо ОСОБА_6 у цілому несправедливим і таким, що порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з неможливістю допитати в судовому засіданні вказаних вище свідків. 
Доводи в касаційній скарзі засудженого про визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 27 червня 2016 року за його участю, оскільки він не підписаний одним із учасників, колегія суддів уважає необґрунтованими.
З метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань (ч. 1 ст. 240 КПК). 
Частиною 2 ст. 240 КПК передбачено, що до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
Хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі (ч. 1 ст. 104 КПК), в якому повинні міститися відомості, зокрема, і про всіх осіб, які були присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання) (абз. 3 п. 1 ч. 3 ст. 104 КПК) та який підписують усі учасники, що брали участь у проведенні процесуальної дії (ч. 5 ст. 104 КПК).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 27 червня 2016 року був проведений слідчий експеримент за участю підозрюваного ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_31 , понятих ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , статиста ОСОБА_34 та конвоїрів ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 . Будь-яких заяв чи зауважень під час проведення слідчої дії від учасників не надходило. 
Непідписання протоколу слідчого експерименту від 27 червня 2016 року конвоїром ОСОБА_38 не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК з огляду на положення ч. 2 ст. 240 цього Кодексу. Крім того, ці доводи були предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.
Також колегія суддів зазначає, що твердження засудженого в касаційній скарзі про недопустимість доказу, покладеного в основу вироку, як показання свідка ОСОБА_15 , дані під час досудового розслідування, є безпідставними, оскільки апеляційний суд виключив із мотивувальної частини вироку посилання на показання цього свідка дані 25 червня 2016 року, та показання підозрюваного ОСОБА_6 , дані 27 червня 2016 року .
Доводи засудженого щодо порушення вимог ст. 290 КПК, яка визначає порядок відкриття матеріалів іншій стороні, є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах провадження. Відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 15 вересня 2016 року (т. 4, а. п. 12–21) сторонам, у тому числі засудженому та його захиснику, було відкрито матеріали. В матеріалах провадження наявне письмове підтвердження факту надання доступу до всіх матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. п. 20, 21). До того ж апеляційний суд звернув на це увагу і навів обґрунтовані мотиви з цього приводу.
Отже, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 115 КК.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Перевіривши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд надав належну оцінку доводам, викладеним вапеляційних скаргах засудженого та його захисника, які є аналогічними за своїм змістом доводаму касаційній скарзі засудженого, та навів підстави прийнятого рішення.
Суд апеляційної інстанції задовільнивши апеляційні скарги захисника ОСОБА_39 та обвинуваченого ОСОБА_6  частково, змінив вирок районного суду та виключив з його мотивувальної частини покликання суду як на доказ винуватості на показання свідка ОСОБА_15 , надані ним 25 червня 2016 року  та показання підозрюваного ОСОБА_6 , надані ним 27 червня 2016 року.
Водночас, змінивши вирок в цій частині, суд апеляційної інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що не взяття до уваги цих показань, за наявної сукупності інших доказів щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, не впливає на висновок суду щодо встановлення провини обвинуваченого за критерієм «поза розумним сумнівом», з чим погоджується і колегія суддів.
Версія сторони захисту щодо невчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів перевірялась судами першої і апеляційної інстанцій, не знайшла підтвердження та спростовується сукупністю досліджених доказів.
Твердження засудженого ОСОБА_6 про здійснення щодо нього під час досудового розслідування тиску працівників поліції були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої будь-яких порушень зі сторони працівників правоохоронного органу не встановлено, що стверджується постановою слідчого Третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі про закриття кримінального провадження від 26 грудня 2019 року. 
Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд, перевіривши доводи в касаційній скарзі і матеріали кримінального провадження, погоджується з наведеними місцевим та апеляційним судами висновками на спростування наведених вище доводів, вважає їх обґрунтованими та мотивованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, та підстав для закриття кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга  не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 29 січня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 08 квітня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                       ОСОБА_3