Номер провадження: 22-ц/813/2121/21 
Номер справи місцевого суду: 520/2374/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
Категорія: 45

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 лютого 2021 року                                                        м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Одеська міська рада, ОСОБА_4 , про встановлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованою та надання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача, –

ВСТАНОВИВ:

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді першої інстанції. 
26 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, який 05 жовтня 2016 року було уточнено, та остаточно просив встановити межі між земельними ділянками, які знаходяться у фактичному користуванні позивача за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідача за адресою: АДРЕСА_2 ; усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача перенести будівельні матеріали, які знаходяться на межі земельних ділянок, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 ; визнати необґрунтованою відмову відповідача у надані незгоди на приватизацію земельної ділянки; визнати право за позивачем на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки, загальною площею 494 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди відповідача як суміжного землекористувача. Позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 494 кв.м. З метою приватизації земельної ділянки позивач звернувся до відповідних органів та установ, отримав проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у приватну власність, а також погодження меж співвласниками та суміжними користувачами, крім відповідача ОСОБА_3 , яка відмовилась від погодження меж, що порушує права позивача. Також позивач зазначає, що відповідач самовільно захопила частину проходу та складає будівельні матеріали на межі земельних ділянок ( т. 1, а.с. 2- 4; а.с. 100-103).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишенні без задоволення в повному обсязі ( т.2, а.с. 102-106).

Процесуальний рух справи та позиції сторін в суді апеляційної інстанції. 
18 грудня 2018 року не погоджуючись з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу до суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що в матеріалах справи містяться докази, які при розгляді справи оглянуті судом, обговоренні сторонами по справі, але суд не бере їх до уваги та робить висновки про недоведеність позовних вимог. На думку апелянта з судового рішення вбачається пряме протиріччя між висновками одного і того ж суду з одних і тих самих питань. Оскільки відповідач, який є суміжним землекористувачем, відмовляючи позивачу у погодженні меж суміжних земельних ділянок, чинить перешкоди у здійсненні права на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні, тому апелянту повинно бути надано право на приватизацію його ділянки, без погодження меж земельної ділянки ( т. 2, а.с. 124-128). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року апеляційну скаргу було залишено без руху та надано апелянту строк на усунення недоліків (т.2, а.с.133-135).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року після усунення недоліків апеляційної скарги, було відкрито провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа – Одеська міська рада, ОСОБА_4 , про встановлення меж земельних ділянок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання відмови у наданні згоди на приватизацію земельної ділянки необґрунтованою та надання права на розробку, погодження проектної документації та приватизацію земельної ділянки без письмової згоди суміжного землекористувача (т.2, а.с.176-178).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 травня 2019 року розгляд справи призначено на 10 липня 2019 року (т.2 а.с.163).
08 липня 2019 року на електрону пошту апеляційного суду від ОСОБА_3  надійшли письмові пояснення по апеляційній скарзі, в яких вона зазначила, що оскаржуване судове рішення є обґрунтованим, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Зокрема відповідач зазначає, що висновок експертизи, на який посилається апелянт базується на хибній геодезичній експертизі, а на поставлені на розв`язання експерту питання чіткої відповіді так надано не було. Окрім того звертає увагу, що питання не в тому, що вона «не надає згоду на приватизацію земельної ділянки позивача», а в тому, що позивач не хоче вирішувати проблему мирним шляхом. Загалом ОСОБА_3  підкреслює, що позивач не надав жодного доказу в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд законно, справедливо та правомірно відмовив у їх задоволенні (т.2 а.с.173-176зворот).
У судове засідання, призначене на 10 липня 2019 року сторони у справі з`явились, відповідач та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, представник позивача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі. Розгляд справи було відкладено на 24 жовтня 2019 року (т.2, а.с.178-179).
У судове засідання призначене на 24 жовтня 2019 року не відбулось, в зв`язку з знаходженням головуючого судді Дрішлюк А.І. на семінарі, судове засідання відкладене на 19 грудня 2019 року (т.2, а.с182), судове засідання відкладене на 27 лютого 2020 року (т.2, а.с.194).
27 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала до апеляційного суду клопотання у якому просила долучити до матеріалів справи докази відмови органів місцевого самоврядування у погоджені проекту відводу земельної ділянки без погодження суміжних користувачів від 12.02.2019 року №01-11/224-87пз-к (т.2 а.с. 202-207).
27 лютого 2020 року ОСОБА_5 подано заяву про ознайомлення із матеріалами справи (т.2, а.с. 208) та заяву про виготовлення копій аудіозапису судових засідань апеляційного суду (т.2, а.с. 209-210).
У судове засідання призначене на 27 лютого 2020 року сторони у справі з`явились, відповідач та її представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, представник позивача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі. Розгляд справи було відкладено на 04 червня 2020 року (т.2, а.с.211-212).
02 червня 2020 року ОСОБА_3 до апеляційного суду було подано заяву, у якій відповідач просила «перенести дату засідання 04.06.2020 року на опісля карантину».
03 червня 2020 року ОСОБА_1 до апеляційного суду було подано клопотання, у якому апелянт просив у зв`язку з провадженням режиму карантину на території України до відкласти судове засідання, призначене на 04.06.2020 року, судове засідання відкладене на 28 січня 2021 року.
10 листопада 2020 року ОСОБА_1  звернувся до апеляційного суду з клопотанням, в якому просив долучити до матеріалів справи докази повторної відмови органів місцевого самоврядування у погоджені проекту відводу земельної ділянки.
21 січня 2021 року від ОСОБА_3 , у зв`язку із неможливістю бути присутньою у судовому засіданні, було подано доповнення до письмових пояснень, а 29 січня 2021 року - помилково не долучені до попередніх пояснень сторінки витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, у яких вона зазначила, що спосіб обраний ОСОБА_1 для зв`язку із сусідами був недоцільним, з огляду на існування інших, більш ефективних шляхів. Окрім того, посилаючись на надані нею схеми та фото складеного черепашника підкреслила, що відповідні матеріали знаходяться на її ділянці, позивач же навмисно вводить в оману суд із цього питання. Також ОСОБА_3 зазначила, що з 03.01.2020 року ОСОБА_1 отримав кадастровий номер, відповідно згода відповідачки для розробки проекту землевідведення йому не потрібна, насправді ж позивача цікавить земельна ділянка, що знаходиться у користуванні відповідачки.
22 січня 2021 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутністю. 
22 січня 2021 року на електрону пошту апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутністю. 
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позиція апеляційного суду по справі.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу та змінює оскаржуване рішення в частині мотивування шляхом доповнення. 
Відповідно до положень ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Приймаючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, так як не обґрунтовані та не доведені.
Апеляційний суд частково задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне зазначити наступне

Фактичні обставини справи
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому: з одного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 78,7 кв.м., загальною площею 127,9 кв.м., літ. «Ф» - гараж, 1, 2 – огорожа, розташованого за земельній ділянці площею 494 кв.м., за фактичним користуванням, право на яку не зареєстровано.
Рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 10.09.2015 року №6972-VI позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а.с.9).
З матеріалів справи вбачається, що сусіди позивача ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 погодили межі земельної ділянки, про що суду надано Акт погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 28.01.2016 року (т.1 а.с.12). Вказаний акт відповідачем ОСОБА_3 не підписаний.
З виписки з Протоколу №6 засідання комісії по розгляду земельних спорів від 08.09.2016 року вбачається, що до Комісії звернувся ОСОБА_1 щодо неможливості погодження меж відводу земельної ділянки з суміжним землекористувачем ОСОБА_3 . Вивчивши надані документи Комісія, керуючись діючим законодавством вважає, що дане питання виходить за межі компетенції Комісії по розгляду земельних спорів, та вирішила рекомендувати ОСОБА_1 звернутись в суд для вирішення спору (т.1 а.с.111).
Судом досліджено висновок №111/2017 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №520/2374/16-ц, складений 29.09.2017 року судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» Скибінською Т.М. (т.2 а.с.3-20), з якого вбачається, що згідно копії Рішення Одеської міської ради від 10.09.2015 року за №6972-VI ОСОБА_1 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; згідно копії Схеми розподілу земельної ділянки, виконаної ДП «Укргеоінформ» станом на листопад 2013 р., площа земельної ділянки, що знаходилась у фактичному користуванні ОСОБА_1 , складала 494 кв.м.; згідно Зведеного плану земельної ділянки, наявного в Технічному звіті по визначенні меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), за адресою: АДРЕСА_1 , виконаному ДП «Укргеоінформ», станом на 2017 р., фактично в користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка, площею 493 кв.м. Таким чином, судовий експерт встановила, що фактичні межі та площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають межам та площі земельної ділянки, згідно копії Схеми розподілу земельної ділянки, виконаної ДП «Укргеоінформ» станом на листопад 2013 р., з боку суміжного співвласника домоволодіння АДРЕСА_3 - ОСОБА_3 , а саме: менше на 1 кв.м.
У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 зазначила, що висновок суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача перенести будівельні матеріали, які складовані на межі земельних ділянок є помилковим.
Зокрема, апелянт посилається на висновки, проведеної судової будівельно-технічної експертизи, у висновках якої встановлено, що фактичні межі та площа земельної ділянки, що знаходиться в користуванні ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають межам та площі земельної ділянки, згідно копії Схеми розподілу земельної ділянки, виконаної ДП «Укргеоінформ» станом на листопад 2013 р., з боку суміжного співвласника домоволодіння АДРЕСА_3 - ОСОБА_3 , а саме: менше на 1 кв.м.

Оцінка обставин справи апеляційним судом
Втім апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, звертає увагу на наступне.
В судовому засіданні 18.01.2018 року судовий експерт Скибінська Т.М. надала суду усні пояснення щодо висновку №111/2017 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі №520/2374/16-ц від 29.09.2017 року. При цьому судовий експерт пояснила, висновки експертизи базуються на наданих судом матеріалах справи, в тому числі геодезичних вимірюваннях, здійснених ДП «Укргеоінформ», долучених позивачем до позовної заяви.
В судовому засіданні 16.04.2018 року судовий експерт спеціаліст ДП «Укргеоінформ» Пашковський М.А. надав суду пояснення, що відповідні вимірювання були проведені ним на підставі зйомки за заявкою замовника, без погодження меж із власниками суміжних земельних ділянок. Відтак, різниця у межах та площі земельних ділянок в 1 кв.м. була обумовлена не порушенням з боку ОСОБА_3 , а тим з яких точок ОСОБА_1 просив робити вимірювання як замовник відповідного технічного звіту.
Інших доказів знаходження у користуванні ОСОБА_1 чи попередніх власників земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 спірного 1 кв.м. матеріали справи не містять.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що наявний у матеріалах справи висновок судової будівельно-технічної експертизи не є достатнім та достовірним доказом у розумінні ст.ст. 79,80 ЦПК України через недоліки вихідної інформації, покладеної в основу експертного дослідження.
Висновків ж про зменшення площі за рахунок складання будівельних матеріалів, як на те посилається апелянт, відповідний висновок №111/2017 судової будівельно-технічної експертизи взагалі не містить.
Посилання ж апелянта на помилковість застосування судом першої інстанції ч.ч. 1,4,9 ст. 79-1 ЗК України, посилаючись на які суд дійшов висновку, що земельна ділянка, якою користується позивач не сформована є безпідставними та не можуть бути взяті до уваги. Так апелянт посилається на положення п. г ч.1 ст. 91 ЗК України, відповідно до якого власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, втім, оскільки позивачем не було надано суду жодних доказів права користування спірною земельною ділянкою або права власності на цю ділянку у межах та площі, заявлених позивачем, апеляційний суд констатує, що матеріали справи не містять інформації на підставі якої можливо б було зробити висновок про складання відповідачкою будівельних матерів на земельній ділянці, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Спірна земельна ділянка, на час розгляду справи судом першої інстанції, не була сформованою, оскільки не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не була занесена до Державного земельного кадастру. Відсутність сформованості земельної спірної ділянки, як об`єкту цивільних прав, унеможливило встановлення наявності чи відсутності порушень прав ОСОБА_1 як землекористувача.
В частині ж відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання необґрунтованою відмову відповідача у надані згоди на приватизацію земельної ділянки апеляційний суд вважає за необхідне доповнити оскаржуване судове рішення суду першої інстанції наступним.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України.
Згідно із частиною першою статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Відповідно до частин шостої та сьомої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної статтею 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Рішенням Одеської міської ради «Про надання дозволів громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 10.09.2015 року №6972-VI позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т. 1 а.с.9).
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із Законом України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон № 858-IV), у строки, що обумовлюються угодою сторін.
З метою виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивач уклав договір з ДП «Укргеоінформ» який й виготовив проект землеустрою.
Відповідно до статті 50 Закону № 858-IV проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки).
За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.
Одним із суміжних землекористувачів із земельною ділянкою, яку ОСОБА_1 має намір отримати у власність, є ОСОБА_3 , яка за твердженням позивача відмовляє йому у наданні згоди на приватизацію наведеної земельної ділянки.
Згідно з положеннями статті 55 Закону № 858-IV установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376).
Згідно з пунктом 3.12 Інструкції № 376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою.
Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання.
Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18).
Отже, оскільки чинне законодавство не обмежує право на приватизацію земельної ділянки у зв`язку із відмовою суміжного землекористувача від підписання акта погодження меж земельних ділянок, апеляційний суд дійшов висновку, що така відмова ОСОБА_9 не є перешкодою для завершення ОСОБА_1 процедури приватизації земельної ділянки, з огляду на що і відсутні підстави для задоволення позову у відповідній частині.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.
Посилання ж апелянта на правові висновки, викладені у постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2017 року у справі №554/629/15-ц, а також у рішення Апеляційного суду Одеської області від 24.03.2014 року у справі №22-ц/785/1380/14 та від 20.03.2012 року у справі №22-ц/5364/11 апеляційний суд до уваги не приймає як такі, що мають нижчий пріоритет порівняно із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду, виходячи з телеологічного (цільового), логічного й системного тлумачення положень ст. 253, 403 ЦПК України і статей 13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Окрім цього, апеляційний суд звертає увагу, що як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.06.2020 р. №НВ-51145820620200 03.01.2020 року ОСОБА_1 було отримано кадастровий номер земельної ділянки, що перебувала у його користуванні без отримання згоди від ОСОБА_9 як суміжного землекористувача.
Щодо посилань апелянта на відмову судом першої інстанції у задоволенні частини позовних вимог про встановлення меж між земельними ділянками, що знаходяться в фактичному користуванні сторін по справі, всупереч встановленим у справі обставинам, а саме з огляду на те, що, як вбачається із виписки з протоколу №6 від 08.09.2016 року, Комісія по розгляду земельних спорів ОМР, керуючись діючим законодавством вважає, що дане питання виходить за межі компетенції Комісії по розгляду земельних спорів, та вирішила рекомендувати ОСОБА_1 звернутись в суд для вирішення спору, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
За визначенням пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Органи місцевого самоврядування відповідно до Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) наділені значними повноваженнями у різних галузях, зокрема у сферах бюджету та фінансів, соціально-економічного і культурного розвитку, управління комунальною власністю, житлово-комунального господарства, регулювання земельних відносин, соціального захисту населення тощо. Реалізуючи зазначені повноваження, органи місцевого самоврядування наділені правом приймати управлінські рішення.
У статті 1 Закону № 280/97-ВР наведено визначення виконавчих органів рад, згідно з яким ці органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР установлено, що до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин.
У статті 12 ЗК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, до яких, зокрема, належать: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; організація землеустрою; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Отже, органи місцевого самоврядування у вказаних правових відносинах є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції.
Відповідний висновок міститься у Рішенні Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), у якому визначено, що вирішення земельних спорів фізичних та юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень щодо оскаржень його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до ч. 3 ст. 158 Земельного кодексу України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні суперечки в межах населених пунктів відносно меж земельних ділянок, які знаходяться у власності й користуванні громадян, і дотримання громадянами правил добросусідства. Такими органами місцевого самоврядування, до повноважень яких належить вирішення земельних суперечок, визначені виконавчі органи сільських, селищних, міських рад (п.5 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Таким чином, у випадку безпідставної відмови суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування) реалізовувати надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, зокрема, шляхом вирішення земельної суперечки в межах населених пунктів відносно меж земельних ділянок, які знаходяться у власності й користуванні громадян, і дотримання громадянами правил добросусідства, ОСОБА_1 належало звернутись до адміністративного суду для оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування).
Посилання апелянта на ненадання судом першої інстанції копії оголошення в газеті «Одеські вісті» та заявам про звернення до відповідача із наданням відповідної згоди, апеляційний суд не приймає як такі, що на рішення в справі по суті не вливають, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Таким чином, у зв`язку з вищевикладеним, оскільки під час розгляду прави судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, враховуючи, що доводи апеляційної скарги не знайшли підтвердження,  втім апеляційним судом було встановлено неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу та доповнює оскаржуване рішення суду в частині мотивування. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішеня Київського районного суду м. Одеси від 21 вересня 2018 року – змінити в частині мотивування (доповнити мотивувальну частину), в іншій частині залишити без змін. 

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                  А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

08.02.2021 року                                                                 м. Одеса