Ухвала
Іменем України
 
29 січня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 640/17155/16-ц
провадження № 61-300ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепель Олег Євгенійович,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року у складі судді Губської Я. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у виконавчому провадженні № 53552878 щодо примусового виконання виконавчого листа у справі № 640/17155/16-ц, виданого 28 лютого 2017 року Київським районним судом м. Харкова.
 
Скарга обґрунтована тим, що 16 січня 2017 року заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за розпискою у розмірі 458 550,00 грн. 09 березня 2017 року стягувач звернулася до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області з заявою про прийняття до виконання виконавчого листа у зазначеній справі. Постановою від 10 березня 2017 року державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Шепель О. Є. у зазначеній справі відкрито виконавче провадження № 53552878, накладено арешт на майно боржника в межах суми звернення. За цим фактом інформація стосовно постанови про арешт майна боржника від 10 березня 2017 року з`явилася у Автоматизованій системі виконавчого провадження Міністерства юстиції України лише 17 жовтня 2017 року. Також, зазначала про невчинення державним виконавцем належних заходів для забезпечення виконання рішення у даній справі протягом року та двох місяців, у зв`язку з чим вона була змушена була самостійно шукати шляхи виконання рішення. В подальшому, між нею та боржником 31 травня 2018 року укладено мирову угоду на стадії виконання рішення, однак дану мирову угоду не було направлено державним виконавцем до суду. У липні 2018 року заявник дізналась, що мирову угоду не було передано до суду і вона звернулась зі скаргою на дії державного виконавця. 10 серпня 2018 року державний виконавець звернувся до суду з поданням про затвердження мирової угоди, однак 17 жовтня 2018 року судом відмовлено у затвердженні мирової угоди і 22 жовтня 2018 року їй відмовлено у задоволенні скарги на дії державного виконавця. Крім того, за результатами перевірки діяльності державного виконавця по виконанню провадження № 53552878 начальником Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області 20 листопада 2019 року винесено постанову, якою дії старшого державного виконавця Шепеля О. Є. визнано такими, що не відповідають вимогам статей 10, 11, 18, частини восьмої статті 48, 56 Закону України «Про виконавче провадження» та зобов`язано усунути порушення до 27 листопада 2019 року. Станом на момент подання ОСОБА_1 скарги до суду державний виконавець не виконав вимоги, які викладені в постанові від 20 листопада 2019 року та продовжує свідомо ігнорувати вимоги Закону України «Про виконавче провадження».
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано бездіяльність старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепель О. Є. в частині проведення виконавчих дій щодо належного виконання виконавчого листа у справі № 640/17155/16-ц, виданого 28 лютого 2017 року Київським районним судом м. Харкова з порушенням строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та зобов`язано державного виконавця до дотримання строків проведення виконавчих дій згідно Закону України «Про виконавче провадження». В частині задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання протизаконною бездіяльності старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепель О. Є., що полягає у свідомому невжитті заходів, передбачених чинним законодавством України та зобов`язання державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О. С. звернутись до Київського районного суду м. Харкова з заявою про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно згідно з частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», про визначення частки майна боржника згідно частини першої статті 443 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) відмовлено.
 
ОСОБА_1 04 січня 2021 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року.
 
В касаційній скарзі, крім іншого, зазначає клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки копію оскаржуваної постанови апеляційного суду отримала засобами поштового зв`язку 03 грудня 2020 року, на підтвердження чого надала копію конверта апеляційного суду та витяг з офіційного веб-порталу Акціонерного товариства «Укрпошта».
 
Відповідно до частини першої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані заявником докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки встановлені обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є згідно із статтею 390 ЦПК України підставою для його поновлення.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що старший державний виконавець систематично ухиляється від виконання службових обов`язків, що само по собі є беззаперечною підставою для спонукання його до вчинення певних виконавчих дій, відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, зазначає, що визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності та звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності щодо якого не було зареєстровано у встановленому законом порядку, є дві окремі процесуальні дії, тому вчинення однієї не виключає обов`язку виконавця здійснити іншу. Також заявник просить скасувати ухвали суду Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року, від 13 серпня 2020 року якими залишено без задоволення її заяву про відвід колегії суддів, ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11 березня 2020 року, від 12 березня 2020 року про відмову в задоволенні її заяви про відвід судді Губської Я. В., визнати заявлені відводи обґрунтованими а відмови в задоволенні цих заяв упередженими та незаконними.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року убачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Шепель О. Є. від 10 березня 2017 року відкрито виконавче провадження з приводу виконання виконавчого листа у справі № 640/17155/16-ц, виданого 28 лютого 2017 року Київським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розпискою у розмірі 458 550,00 грн. 
 
Державним виконавцем вчинено дії щодо розшуку майна, шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо боржника 10 березня 2017 року.
 
З відповідей, отриманих на запит державного виконавця до органів Пенсійного фонду України (про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи), до ДФС України (щодо рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями), до ДФС України (про джерела отримання доходів), не вбачається інформації щодо наявності доходів боржника.
 
31 січня 2018 року, 06 лютого 2018 року державним виконавцем вчинено дії щодо розшуку майна, шляхом отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо боржника, направлення запитів до органів Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, до ДФС України - щодо рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями, до ДФС України - про джерела отримання доходів.
 
10 серпня 2018 року подано до Київського районного суду м. Харкова подання про затвердження мирової угоди на стадії виконання рішення. Ухвалою суду відмовлено у задоволенні подання про затвердження мирової угоди.
Виконавче провадження № 53552878 щодо примусового виконання виконавчого листа у справі № 640/17155/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за розпискою у розмірі 458 550,00 грн залишається невиконаним.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом. Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частини першої  статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Постановляючи оскаржувану ухвалу і частково задовольняючи вимоги скаржника, Київський районний суд м. Харкова виходив із того, що під час перевірки виконавчого провадження в діях державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова ГТУЮ у Харківській області Шепель О. Є. виявлено порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» щодо строків проведення виконавчих дій.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог скарги про зобов`язання державного виконавця Шепеля О. С. звернутись до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на нерухоме майно згідно з частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», про визначення частки майна боржника згідно з частиною першою статті 443 ЦПК України, суд першої інстанції вказав, що 13 січня 2020 року державним виконавцем подане таке подання до суду.
 
З висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення скарги суд апеляційної інстанції погодився, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про помилковість висновків судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні її скарги в частині, оскільки визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності та звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності щодо якого не було зареєстровано у встановленому законом порядку, є окремими процесуальними діями, тому вчинення однієї не виключає обов`язку виконавця здійснити іншу є необґрунтованими. 
 
Згідно з приписами частин третьої та четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
 
Системне тлумачення зазначених норм цієї статті дозволяє дійти висновку, що на виконавця покладено обов`язок щодо звернення з поданням у порядку передбаченому частиною четвертою статті 50 Закону України виключно у випадках, коли на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового стягнення майна боржника, яке не зареєстровано в установленому законом порядку, якщо таке майно зазначено у виконавчому листі.
 
Отже, з урахуванням того, що виконавче провадження відкрито з виконання судового рішення про стягнення коштів з  ОСОБА_2 , який на праві спільної сумісної власності володіє квартирою АДРЕСА_1 , на час розгляду скарги судами попередніх інстанцій відсутні підстави для вчинення державним виконавцем дій, передбачених частиною четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Тому, оскільки станом на час вирішення судами першої та апеляційної інстанцій цієї справи державний виконавець звернувся до суду з поданням про  визначення частки майна боржника у спільній сумісній власності, суди правильно відмовили в задоволенні скарги у цій частині.
 
Доводи касаційної скарги про безпідставне відхилення судами першої та апеляційної інстанцій заяв про відвід суддів Верховний Суд відхиляє, з огляду на наступне.
 
Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені статтями 36, 37 ЦПК України.
 
Стосовно об`єктивної неупередженості в рішеннях ЄСПЛ зазначено, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди повинні викликати в учасників цивільного процесу.
 
Об`єктивними обставинами, що можуть свідчити про упередженість суду, у практиці ЄСПЛ визнавались такі: члени суду, що мали розглядати справу, вже брали участь у ній у іншій процесуальній ролі, наприклад, прокурор, адвокат, суддя у суді нижчої інстанції тощо; суддя, що бере участь у справі про оспорювання законодавчих нормативних актів раніше висловлювався з цього приводу як консультант; наявність дискреційних повноважень у одного з суддів, що розглядають справу у колегіальному складі, участь судді у прийнятті законодавчих або підзаконних нормативних актів, на основі яких потім виноситься судове рішення тощо.
 
Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки ухвалами Київського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року та від 13 серпня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів відмовлено у зв`язку з безпідставністю. Встановлено, що зміст доводів щодо неупередженості судді (суддів) зводяться до незгоди з процесуальним рішенням суддів Маміної О. В. та Пилипчук Н. П. при розгляді іншої скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області у виконавчому провадженні № 53552878, що згідно із частиною четвертою статті ЦПК України не може бути підставою для відводу.
 
Оцінюючи доводи заяви про відвід судді Губської Я. В., суд першої інстанції виходив з того, що заява не містить належних даних, які б свідчили про наявність підстав для відводу судді, передбачених статтею 36 ЦПК України, заявлений відвід фактично зводиться до незгоди з порядком проведення розгляду справи (тривалістю розгляду) та припущень позивача щодо упередженості та необ`єктивності судді, тоді як рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
Таким чином, оскільки судами попередніх інстанцій, під час розгляду заяв ОСОБА_1 про відвід суддів передбачені законом підстави для відводу не встановлені, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги з цього приводу, як такі що правильність висновків судів не спростовують.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування відсутні у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 листопада 2019 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 березня 2020 року суд відмовляє.

 
Керуючись статтею 390, частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року.
 
У відкритті касаційного провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгенійовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 , за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 23 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 17 листопада 2020 рокувідмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик