Ухвала
іменем України 
 
18 березня 2021 року
м. Київ
справа № 737/433/20
провадження № 51-1345 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року щодо нього, 
встановив:
Вироком Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Добрянка Ріпкинського району Чернігівської області, який має професійно-технічну освіту, працевлаштованого, зареєстрованого АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_4 на користь потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 по 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди кожному та 12 000 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 18 лютого 2021 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без зміни. 
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 23 лютого 2020 року близько 18:50, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем Chevrolet Lacetti, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Перемоги 
у с. Вересоч Куликівського району Чернігівської області зі швидкістю приблизно 
90 км/год, порушив вимоги пунктів 2.36, 2.9, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху (далі— ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року 
№ 1306, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перевищив максимально дозволену швидкість у населеному пункті, створивши своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, не вжив заходів до зменшення швидкості, аж до повної зупинки транспортного засобу, внаслідок чого неподалік господарства № 22 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_8 , заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
На обґрунтування своїх доводів указує, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими, невмотивованими, а його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, не доведено. Висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах, зокрема на даних, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 7 квітня 2020 року за участю свідка, а також у висновку інженерно-транспортної експертизи від 17 квітня 2020 року 
№ 179, який є похідним від цієї слідчої дії. Крім того, як наголошує засуджений, суди не звернули уваги на його твердження, що під час дорожньо-транспортної пригоди він не перебував у стані алкогольного сп`яніння.
Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Тому неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом перегляду суду касаційної інстанції. 
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також
у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Як убачається із судових рішень, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах. 
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що в лютому місяці 2020 року, закриваючи магазин, бачила велосипедиста, який їхав по узбіччю, повільно, нікуди не звертаючи, потім почула писк гальм автомобіля, іскри та скрегіт, при цьому автомобіль підняло уверх і він різко повернув направо та набрав швидкість. На дорозі вона побачила мертву людину яку збили. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11  у судовому засіданні повідомили, що 23 лютого 2020 року їхали в автомобілі під керуванням ОСОБА_4 , самої дорожньо-транспортної пригоди вони не бачили, але відчули удар, від якого машину повело в бік. На питання у ОСОБА_4 , що сталося, останній повідомив, що наїхав на стовп. Під час огляду машини вони виявили побитий бампер, пошкоджений радіатор та відсутність номерного знака.
Крім того, потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у
судовому засіданні пояснили, що 23 лютого 2020 року їм зателефонували односельчани та повідомили, що ОСОБА_8 збила машина, яка після наїзду не зупинилася. 
Ці показання потерпілих та свідків підтверджуються іншими доказами, а саме: даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23 лютого 
2020 року, схемою до нього і фототаблицею, протоколом огляду транспортного засобу, згідно з яким, на автомобілі «Chevrolet Lacetti» виявлений задній реєстраційний номер та пошкодження (у тому числі, відсутність частини бампера, розломи; у правій передній частині бампера наявні об`єкти, схожі на волосся; капот піднятий уверх; відсутній передній реєстраційний номер; пошкодження у вигляді вм`ятин рами, деформація радіатора, кондиціонера; відсутня частина підкрилка правого переднього колеса в нижній передній частині; на правій задній двері наявна речовина бурого кольору); висновком судово-медичного експерта від 22 травня 2020 року № 173, відповідно до якого смерть потерпілого настала від масивної крововтрати, що виникла внаслідок політравми із численними переломами кісток скелета й ушкодженнями внутрішніх органів, які мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті і могли утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди; висновком судово-імунологічної експертизи № 108, згідно з яким у змиві з правої задньої двері автомобіля «Chevrolet Lacetti» знайдено кров людини; висновком від 
15 квітня 2020 року № 2 МК, за яким встановлено, що всі пошкодження на одязі є характерними для слідів ковзання й волочіння потерпілого по шорсткуватій поверхні, якою могло бути дорожнє покриття; протоколом слідчого експерименту від 7 квітня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , відповідно до якого було встановлено, що автомобіль «Chevrolet Lacetti» рухався зі швидкістю — 90 км/год; висновком судової інженерно-транспортної експертизи від 17 квітня 2020 року № 179, згідно з яким, водій автомобіля «Chevrolet Lacetti» з моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість зупинити транспортний засіб до місця наїзду на велосипедиста ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування, за умов руху перед гальмуванням із початковою швидкістю 50 км/год. 
Зіставивши докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу вироку.
Доводи засудженого про визнання недопустимими доказами протоколу слідчого експерименту від 7 квітня 2020 року, оскільки ОСОБА_4 і його захисник не були присутніми під час експерименту та висновку інженерно-транспортної експертизи від 17 квітня 2020 року, який є похідним від цієї слідчої дії, слід визнати безпідставними. 
Відповідно до вимог кримінального процесуального закону обов`язковим учасником відтворення дій, обставин події, а також дослідів і випробувань є особа, показання якої будуть перевірятися. Згідно з ч. 7 ст. 223 КПК обов`язковими учасниками є поняті. Участь інших учасників під час проведення слідчого експерименту є правом прокурора або слідчого, а не обов`язком, тому вони діють на власний розсуд. Таким чином, суд першої інстанції не знайшов порушень вимог ст. 240 КПК, на підставі яких цей доказ може бути визнаний недопустимим.
Таким чином, суд також не порушив норми кримінального процесуального закону, визнавши допустимим доказом висновок інженерно-транспортної експертизи від 
17 квітня 2020 року, згідно з яким водій автомобіля «Chevrolet Lacetti» з моменту виникнення небезпеки для руху мав технічну можливість зупинити транспортний засіб до місця наїзду на велосипедиста ОСОБА_8 шляхом застосування екстреного гальмування, за умов руху перед гальмуванням із початковою швидкістю 50 км/год. За вказаних обставин існує наявний технічний причинний зв`язок між діями водія автомобіля в умовах місця події, в яких вбачається невідповідність цих дій технічним вимогам пунктів 12.3, 12.4 ПДР, та подією виникнення дорожньо-транспортної пригоди.
З огляду на це засуджений не навів переконливих доводів, які би ставили під сумнів допустимість цих доказів та їх невідповідність обставинам справи.
Крім того, твердження засудженого, що в момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а вживав алкоголь після дорожньо-транспортної пригоди, спростовується даними матеріалів провадження, належним чином перевіреними судом першої інстанції, згідно з якими під час огляду транспортного засобу 23 лютого 2020 року вилучено пусту пляшку з-під алкоголю; відповідно до висновку від 23 лютого 2020 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення алкогольного, наркотичного чи іншого стану засуджений перебував у стані алкогольного сп`яніння. Отже, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що ОСОБА_4 під час керування транспортним засобом перебував у такому стані. 
Вказаними доказами достовірно були встановлені обставини дорожньо-транспортної пригоди, рух потерпілого, рух автомобіля, місце наїзду на потерпілого, визначено об`єктивну можливість для водія виявити небезпеку і технічну можливість уникнути наслідків цієї пригоди. 
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з вимогами 
ст. 65 КК достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, дані про особу засудженого, який свою вину не визнав, позитивно характеризується, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий. Обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив. 
Таким чином, з урахуванням усіх обставин справи суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_4 в умовах ізоляції від суспільства та обґрунтовано призначив йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке, на думку колегії суддів касаційного суду, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, суд урахував тяжкість кримінального правопорушення, негативні наслідки – смерть людини, глибину душевних страждань потерпілих. 
Доводи засудженого про недоведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину є безпідставними. 
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не порушив положень ст. 405 КПК, належним чином перевірив доводи сторони захисту в інтересах засудженого, викладені у його апеляційній скарзі, проаналізував і дав на них переконливі відповіді та дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду є обґрунтованим і вмотивованим. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Касаційна скарга засудженого не містить доводів, які би свідчили про допущення судами першої та апеляційної інстанцій істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, що перешкодило чи могло перешкодити цим судам ухвалити законні та обґрунтовані рішення і з огляду на положення статей 412—414 КПК може бути підставами для їх скасування відповідно до пунктів 1—3 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого з наведених у ній мотивів немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Куликівського районного суду Чернігівської області від 9 грудня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 
18 лютого 2021 року щодо нього. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                   ОСОБА_3