Дата документу 09.02.2021 Справа № 337/5435/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 337/5435/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Гнатик Г.Є.
№ 22-ц/807/338/21                                                Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
               ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Територіальний сервісний центр МВС № 2342 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Територіальний сервісний центр МВС № 2342 про поділ спільного майна подружжя, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову зазначала, що з 15.08.1998 року по 07.09.2018 рік, перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Від шлюбу мають доньку- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07.09.2018 року шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя.
У період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, ними за спільні кошти, було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки ЗАЗ модель 110307, випуск 2005 року, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 65,16 кв.м., земельна ділянка, площею 0,2123 га, кадастровий номер 2321587300:09:002:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом уточнивши позовні вимоги та посилаючись на зазначені обставини просила суд, поділити сумісно придбане майно та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ частину земельної ділянки АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача Ѕ частину вартості автомобіля ЗАЗ-110307, державний номер НОМЕР_1 , який відповідач продав та стягнути з відповідача судові витрати: сплачену суму судового збору та витрати на правову допомогу.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частини транспортного засобу «ЗАЗ 110307, випуску 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 12193 грн. 65 коп.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 1339 грн. 54 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

 Судом першої інстанції встановлено, що з 15.08.1998 року,  ОСОБА_1  і ОСОБА_2  перебували  у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , яке видано повторно 18.09.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, актовий запис № 4 (т.1, а.с. 13 ).
Рішенням Хортицького районного суду від 07.09.2018 року по справі № 337/1840/18, шлюб між сторонами було розірвано ( т.1, а.с. 14).

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 зазначила, що у період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, ними за спільні кошти, було придбано рухоме та нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 54,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , транспортний засіб марки ЗАЗ модель 110307, випуску 2005 року, сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 , трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 65,16 кв.м., земельна ділянка, площею 0,2123 га, кадастровий номер 2321587300:09:002:0014, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 

Натомість позивачем позов не доведений у повному обсязі належними доказами.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Пунктами 2, 3 ч.1 ст. 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Якщо у придбання майна вкладені, крім спільних коштів, і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч. 6 ст. 57 СК України).

Суд першої інстанції проаналізував надані сторонами докази та при обґрунтуванні судового рішення послався на роз`яснення, надані у постанові Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року (справа №6-79цс13) за якими належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Суд першої інстанції врахував, що, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.77 78 ЦПК України). Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції так і при апеляційному розгляді, позивач та відповідач не заперечували проти того, що автомобіль був придбаний у період їх шлюбу та зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , але відповідач заперечував, що автомобіль було придбано за їх особисті кошти, бо вказаний автомобіль він придбав за кошти від продажу іншого автомобіля, який належав йому особисто на праві власності та автомобіля, який належав на праві власності його батькові.

З огляду на надані сторонами докази, суд першої інстанції вважав доведеним, що спірний автомобіль перебував у спільній власності подружжя та аргументовано стягнув компенсацію його вартості на користь позивачки.
Доводи позивачки про заниження впартості компенсації не підтверджені належними доказами.

Позивач також просила поділити як спільне майна подружжя житловий бединок АДРЕСА_1 та земельну ділянку АДРЕСА_1 , необхідно зазначити наступне.

Натомість суд першої інстанції обґрунтовано вважав такі вимоги безпідставними, позаяк було встановлено, та не оспорюється. що будинок як і земельна ділянка не придбавалися за спільні кошти подружжя, існували ще до укладення сторонами шлюбу та належать на праві особистої власності відповідачеві.

Та обставина, що відповідач в період шлюбу здійснив реєстраційні дії щодо зазначеної нерухомості, не надає зазначеному майну статус спільного майна подружжя.

Так, суд першої інстанції зазначив, що 04.12.1989 року ОСОБА_2 , за договором купівлі-продажу будинку, придбав у власність у гр.. ОСОБА_5 житловий будинок, що знаходиться у с.Тернівка Вільнянського району Запорізької області, який розташований на присадибній ділянці 0,06 га ( т.1, а.с.59).
Як вбачається з відповіді сільського голови Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області на адвокатський запит від 17.01.2019 року за вих. № 02-01-37/27, житловий будинок АДРЕСА_1 дійсно був придбаний ОСОБА_6 для свого сина ОСОБА_2 ( за останніми даними, належав ОСОБА_7 , яка померла у 1987 році).
З 1989 по 1992 рік в будинку був зареєстрований ОСОБА_2 .
В 1992 році в будинок була зареєстрована бабуся ОСОБА_2 - ОСОБА_8 , яка прибула із будинку АДРЕСА_3 .
З 1995 року по 2009 рік в даному будинку зареєстрованих осіб не було, але проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .
15.05.2009 року в будинок зареєструвалися: ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , які прибули з будинку АДРЕСА_3 , який належав ОСОБА_6 та у зв`язку з тим, що будинок був проданий.
ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю, а саме: донька ОСОБА_4 та дружина ОСОБА_1 , постійно проживали в будинку АДРЕСА_3 до 15.05.2009 року.
ОСОБА_1 проживала у вищевказаному будинку без реєстрації, так, як була зареєстрована в будинку своїх батьків по АДРЕСА_4 .
24.07.2009 року ОСОБА_2 разом з донькою вибули в м. Запоріжжя.
З 14.07.2016 року ОСОБА_1 зареєструвалася в будинку АДРЕСА_1 , але за місцем реєстрації не проживала ( т.1, а.с.57).
З листа Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 02.04.2019 року за вих. № 02-01-37/161 вбачається, що до 15.05.2009 року ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 та дочкою ОСОБА_4 , проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 , з 1982 року по 14.07.2016 року була зареєстрована у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_4 , а з 14.07.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.146).
Рішенням сільської ради народних депутатів 14 сесії 21 скликання № 6 від 19.05.1992 року, дозволено ОСОБА_9 будівництво індивідуального житлового будинку АДРЕСА_3 , знесення старого житлового будинку, оскільки новий будинок буде побудований на тому ж місці ( т.1, а.с. 60).

З посиланням на надніс тронами та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції правомірно не визнав будинок та земельну ділянку спільною влансітю подружжя та залишив їх у власності відповідача.

Позивач сама не заперечували, що на час укладання шлюбу, житловий будинок АДРЕСА_1 вже існував, це був новий цегляний будинок, стояла «коробка», були вікна, дах, але він був недобудований- не були виконані внутрішні роботи. Кому цей будинок належав до 1998 року- їй невідомо, їй не було відомо про придбання цього будинку ще до реєстрації її шлюбу з чоловіком. У вказаному будинку вони з чоловіком ніколи не жили. 
Доводам позивачки ОСОБА_1 про те, що вони з чоловіком добудовували будинок АДРЕСА_3 , суд першої інстанції дав належну оцінку, зокрема зазначив, що жодними належними та допустимими доказами вони не підтверджені.

Відтак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 
Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткову відмову в задоволенні позовних вимог .
Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 жовтня 2020 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне текст постанови складено22 лютого 2021 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков