Справа № 308/22/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 січня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,
       з участю секретаря Микуляк Є.В.,                                                        розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 грудня 2019 року (у складі судді Іванова А.П.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідачів - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Новицька Ольга Вікторівна, про встановлення факту постійного проживання, визнання права власності на спадкове майно, скасування рішення про державну реєстрацію і зобов`язання учинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом у січні 2019 р. р.
Після доповнення до позовної заяви (а.с.82-85) просив:

1.Встановити, що ОСОБА_1 постійно проживав разом із своєю бабою - ОСОБА_4 , на час відкриття спадщини;
2.Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/9 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55.3 кв. м, житловою - 40.5 кв. м, що були у власності ОСОБА_4 ;
3.Зобов`язати приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Новицьку О.В. внести зміни до свідоцтва про право власності на спадщину № НОМЕР_1 , 414 від 06.04.2015 р., визначивши кожному спадкоємцю по 2/9 частки приватної власності у квартирі знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 55.3 кв. м, житловою - 40.5 кв. м, і видати ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину, визначивши за останнім 2/9 частки приватної власності у цій квартирі;
4.Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20533922 від 06.04.2015 р. та записи про право власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:
-9301662 від 06.04.2015 р. на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 279097721101, загальною площею 55.3 кв. м - за ОСОБА_2 ;
-9301539 від 06.04.2015 р.на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 279097721101, загальною площею 55.3 кв. м - за ОСОБА_2 ;
-9301617від 06.04.2015 р. на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 279097721101, загальною площею 55.3 кв. м - за ОСОБА_5 ;
-9301538 від 06.04.2015 р. на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 279097721101, загальною площею 55.3 кв. м - за ОСОБА_5 .
5.Встановити порядок виконання судового рішення шляхом обов`язку держателя Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - Міністерство юстиції України, суб`єктів державної реєстрації, державних реєстраторів, нотаріусів та інших осіб, що мають доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внести запис про скасування державної реєстрації прав, пов`язаних зі зміною права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер 279097721101, загальною площею 55.3 кв. м.
       Обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_6 .
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10.11.2011 р. (справа № 2-5665/11) встановлено, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 (матері померлого ОСОБА_6 і бабусі позивача) належить по Ѕ частині квартири АДРЕСА_2 .
       Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 06.09.2012 р. за № 337 він (позивач) успадкував 2/6 (2/6=1/3) частки цієї квартири.
       У 2014 р. померла ОСОБА_4 (бабуся позивача).
       Позивач вважає, що позаяк він постійно проживав у квартирі на момент смерті бабусі, то прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України.
       Однак, у серпні 2018 р, йому стало відомо, що відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.04.2015 р. набули право часткової власності на квартиру по ј і 1/12 )1/4+1/12=1/3) кожна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
       Таке спадкування порушує його права як спадкоємця померлої ОСОБА_4 за правом представлення.
       Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11.12.2019 р. у задоволенніпозову відмовлено.
       Указане судове рішення мотивоване тим, що факт постійного проживання ОСОБА_1 із померлою ОСОБА_4 не знайшов свого підтвердження під час судового розгляду, а відтак решта заявлених вимог, зокрема: про визнання права власності на спадкове майно, зобов`язання учинити певні дії і скасування рішень, також задоволенню не підлягають як похідні.
       У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Василечко А.В., просить скасувати рішення суду першої інстанції і прийняте нове про задоволення позовних вимог.
       Покликається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
       Зміст і доводи апеляційної скарги аналогічні змісту і доводам позовної заяви та по суті оскарженого рішення зводяться до права позивача на спадщину за померлою ОСОБА_4 (бабусею) у порядку,передбаченому ч.3 ст. 1268 ЦК України, оскільки позивач постійно проживав у квартирі АДРЕСА_2 , а спадкодавець на момент смерті також була зареєстрована за вказаною адресою.
       У письмових відзивах відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просять залишити рішення суду першої інстанції безмін, а скаргу - без задоволення.
       Узагальнені заперечення зводяться до правомірності відмови в задоволенні вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 із померлою бабкою - ОСОБА_4 , на день її смерті, що є визначальним для вирішення питання про задоволення чи відмову в задоволенні інших позовних вимог.
       У судовому засіданні представник позивача - адвокат Василечко А.В. підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі. Представник відповідачів - адвокат Петрецький С.І., не визнав такої із підстав, указаних у письмових відзивах.
       Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.
       Згідно з положеннями ст. 367 ч.1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Установлено та не заперечується, що квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності (по Ѕ частині) ОСОБА_4 і ОСОБА_6 . Після смерті останнього ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належну йому частку успадкували ОСОБА_4 (мати), яка загалом стала власником 4/6 частин квартири, та ОСОБА_1 (син), який став власником 2/6 частин квартири. Після смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) ОСОБА_1 мав право на спадкування за ОСОБА_4 (бабусею) за правом представлення, однак заяви про прийняття спадщини не подавав, що підтверджується також оглянутою у судовому засіданні під час апеляційного розгляду спадковою справою. 
       Оспореною обставиною і визначальним предметом доказування у справі є факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, тобто станом на 01.08.2014 р.
       Доводи позовної заяви та аналогічні доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що він постійно проживав у квартирі АДРЕСА_2 , а спадкодавець на момент смерті також була зареєстрована за вказаною адресою.
       Із цього приводу суд першої інстанції установив, що згідно з довідкою КП «ЖРЕР № 1» № 3071 від 26.11.2014 р. у квартирі АДРЕСА_2 на день смерті ОСОБА_4 , окрім неї самої, інші особи зареєстровані не були. За довідкою відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 333/18-06 від 30.01.2019 р. ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі з 11.11.2014 р. і дотепер (станом на 30.01.2019 р.). Позивач не лише не був зареєстрований у квартирі на момент смерті спадкодавця, але і проживав окремо від неї, оскільки з 2007 р. і до смерті ОСОБА_4 проживала у квартирі ОСОБА_3 (доньки) за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується показаннями допитаної у якості свідка ОСОБА_3 , довідкою ТОВ «Житло-Сервіс» № 233 від 30.01.2015 р. і не заперечується самим позивачем.
       За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність факту постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем - ОСОБА_4 , на час відкриття спадщини, а відтак - про безпідставність решти вимог.
       Апеляційний суд погоджується із цим висновком через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
       Так, згідно з положеннями ч.1, ч.3 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
       Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
       Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
       Судом першої інстанції ретельно перевірялися доводи ОСОБА_1 щодо проживання його разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки встановлено та не заперечується, що спадкодавець ОСОБА_4 із 2007 р. і до моменту смерті проживала у квартирі своєї доньки ( ОСОБА_3 ) у АДРЕСА_3 .
       Сама по собі реєстрація місця проживання особи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або реєстрація особи за місцем реєстрації спадкодавця не може свідчити про прийняття спадщинив порядку, передбаченому до ч.3 ст. 1268 ЦК України.
       Мало того, позивач ОСОБА_1 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 (об`єкт спадкування) лише з 11.11.2014 р., тобто вже після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .
       Таким чином, оскільки позивач як спадкоємець за правом представлення не прийняв спадщини, що відкрилася після смерті його бабусі - ОСОБА_4 , ні шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, ні фактом постійного проживання зі спадкодавцем, то і права на спадкове майно не набув.
       Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із того, що вони є аналогічними викладеним упозовній заяві та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
       Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскарженій частині без змін.
       Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.
       Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.                                                                                 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду 11 грудня 2019 року залишити без змін.                                                                 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         4.Повне судове рішення складено 29 січня 2021 р. 
Судді: