Ухвала
 
05 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа № 331/106/17
провадження № 61-1131ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яка підписана представником Тихоновим Володимиром Владленовичем, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач - ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2020 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») подало до суду заяву про визнання виконавчого листа № 331/106/17, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 07 травня 2018 року таким, що не підлягає виконанню.
 
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року, залишеною без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, у задоволенні заяви АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено. 
 
19 січня 2021 року засобами поштового зв`язку АТ «Державний ощадний банк України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Тихоновим В. В., на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким заяву про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню задовольнити.
 
Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. 
 
У пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Оскарження ухвали щодо визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню передбачено пунктом 25 частини першої статті 353 ЦПК України.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Вказівка в резолютивній частині постанови Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки оскаржена ухвала Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, стягувач - ОСОБА_1 .
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                В. І. Крат
 
                                                                                                                      Н. О. Антоненко
 
                                                                                                       М. М. Русинчук