ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 березня 2021 року                                                        
м.Суми
Справа №591/2355/18 
Номер провадження 22-ц/816/307/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2018 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складено 29 листопада 2018 року, -

в с т а н о в и в :

20 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,07 кв.м, житловою площею 40,1 кв.м, яка складається з 3-х кімнат: 17,2 кв.м, 12,5 кв.м, 10,4 кв.м, а також кухні 8,0 кв.м, коридора 14,6 кв.м, ванної 2,7 кв.м та туалета 1,2 кв.м. Також заявниця просила визнати за собою право власності на 66/100 частин вказаної квартири, відступивши від рівності часток та стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги мотивовано тим, що за час шлюбу з відповідачем за кредитні кошти за програмою молодіжного житлового кредитування та зі згоди заявниці було укладено безвідсотковий кредитний договір в інтересах сім`ї на придбання спірної квартири. Після будівництва житлового будинку та введення його в експлуатацію на відповідача було оформлене свідоцтво про право власності на квартиру та отримано технічний паспорт. Після розірвання шлюбу відповідач змінив замки на вхідних дверях в квартирі і вигнав позивачку з дому разом з дитиною, добровільно провести поділ спільного майна категорично відмовляється.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Поділено майно – квартиру АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 66/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 68,07 кв.м, житлову площу 40,1 кв.м та складається з 3-х кімнат, в тому числі 1-а кімната 17,2 кв.м, 2-а кімната 12,5 кв.м, 3-тя кімната 10,4 кв.м, кухня 8,0 кв.м, коридор 14,6 кв.м, ванна 2,7 кв.м, туалет 1,2 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 784,08 грн в рахунок повернення судових витрат.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про визнання за позивачкою права власності на 33/100 частини спірної квартири.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд належним чином не повідомив відповідача про розгляд справи, копію позовної заяви він не отримував. Крім того, до участі у розгляді справи не був залучений іпотекодержатель квартири – Сумське регіональне управління Держмолодьжитло. Позивачка самостійно покинула квартиру та фактично визнала, що шлюбні відносини припинені з 2016 року.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін. При цьому зазначає, що суд першої інстанції вжив всіх передбачених процесуальним законом заходів для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, зокрема і через оголошення на сайті суду. Звертає увагу на те, що спірну квартиру придбано саме в інтересах сім`ї, а також на те, що заявниця готова до солідарного виконання обов`язку з повернення кредитного боргу. Вважає необґрунтованими і безпідставними вимоги відповідача зменшити її частку до 33/100 частин.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 серпня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2017 року (т. 1 а.с. 15, 51-52).
Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 16), яка проживає з позивачкою.
25 жовтня 2007 року між Сумським регіональним управлінням Держмолодьжитла та сім`єю в особі ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 606, згідно з умовами якого Сумське регіональне управлінням Держмолодьжитла від імені Держави надало позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у розмірі 217295 грн на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 68,07 кв.м, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , строком повернення 120 кварталів з дня укладення кредитного договору (п. 1.1 кредитного договору) (т. 1 а.с. 24-44).
ОСОБА_1 у відповідній заяві на кредитному договорі надала згоду на його укладення в інтересах сім`ї, а у зв`язку з наявністю дитини – ОСОБА_4 , відповідно до п. 2.7 кредитного договору ОСОБА_2 , як представнику сім`ї у складі 3 осіб, була надана пільга за кредитним договором – безвідсотковий кредит.
Після введення будинку в експлуатацію за ОСОБА_2 було оформлене свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 14 квітня 2009 року серії НОМЕР_1 та отримано технічний паспорт на квартиру.
24 червня 2009 року між ОСОБА_2 та Сумським регіональним управлінням Держмолодьжитла було укладено договір іпотеки квартири, збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту (т. 1 а.с. 45-50).
Висновками за матеріалами ЄО № 65790 від 22 грудня 2017року та ЄО № 58087 від 17 листопада 2017 року Сумського ВП ГУ НП в Сумській області підтверджується, що ОСОБА_2 вчинив сварку та перешкоду в користуванні спільно нажитим майном, змінив замки вхідних дверей квартири, вигнав позивачку ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною та повідомив про надання їй доступу до квартири лише у своїй присутності. Згідно складеного акту від 11 грудня 2017 року комісією було підтверджено, що ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 змушена була покинути квартиру, забравши речі першої необхідності, заливши при цьому всі речі, які були придбані під час шлюбу.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_2 вчинив дії, що порушили права позивачки ОСОБА_1 та їх малолітньої доньки, суперечили інтересам сім`ї, оскільки приховав спільне майно подружжя, а тому вважав за необхідне відступити від рівності часток подружжя та визнав за позивачкою право власності на 66/100 частин спірної квартири.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених ОСОБА_1 вимог.
Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна – інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира була набута відповідачем ОСОБА_2 під час шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 за кредитні кошти в інтересах їх сім`ї і лише формально це майно було зареєстроване на ім`я відповідача, а тому це майно є їх спільною власністю та підлягає поділу.
При цьому, відповідачем в апеляційній скарзі не ставиться під сумнів право ОСОБА_1 на частину нерухомого майна, проте визнається таке право лише на 33/100 частини квартири. Водночас, мотивів та обґрунтувань розміру вказаної частки відповідач не навів, як і не спростовував визначений судом розмір частки позивачки.
Отже, набута сторонами під час шлюбу та в інтересах сім`ї спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_5 , яка підлягає поділу.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).
Суд апеляційної інстанції бере до уваги обставини та факти, встановлені матеріалами ЄО № 65790 від 22 грудня 2017року та ЄО № 58087 від 17 листопада 2017року Сумського ВП ГУ НП в Сумській області, якими підтверджується, що ОСОБА_2 вчинив сварку та перешкоду в користуванні спільно нажитим майном, змінив замки вхідних дверей квартири, вигнав позивачку ОСОБА_1 разом з малолітньою дитиною та повідомив про надання їй доступу до квартири лише у своїй присутності. Крім того, суд бере до уваги складений комісією 11 грудня 2017 року акт, яким підтверджено, що ОСОБА_1 разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 змушена була покинути квартиру, забравши речі першої необхідності, заливши при цьому всі речі, які були придбані під час шлюбу.
Вказані вище обставини, на думку колегії суддів апеляційного суду, свідчать про вчинення відповідачем ОСОБА_2 дій, які порушили права позивачки ОСОБА_1 та її малолітньої доньки, суперечили інтересам сім`ї, які в цілому свідчать про приховування спільного майна подружжя, що є підставою для відступлення від рівності часток подружжя, як це передбачено ст. 70 СК України, та визнання за позивачкою права власності на 66/100 частин спірної квартири.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача щодо зменшення частки позивачки у праві власності на квартиру до 33/100 частин не заслуговують на увагу, оскільки заявник апеляційної скарги свої вимоги не обґрунтував, доказів на їх підтвердження не надав.
Стосовно тверджень ОСОБА_2 , що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, слід зазначити наступне.
З матеріалів справи вбачається, що судові повістки направлялися відповідачу за місцем його реєстрації: АДРЕСА_2 (а.с. 106, 119,127 т. 1). 
Рекомендовані відправлення, що направлялися йому за адресою його реєстрації, поверталися невручені, у зв`язку з чим суд першої інстанції також здійснював виклик ОСОБА_2 до суду через оголошення на офіційому веб-сайті судової влади України (а.с. 116, 125 т. 1). В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що вона повідомляла в телефонному режимі відповідача про час і місце розгляду справи. Заперечуючи дані обставини, відповідач належними доказами цих обставин не спростував. Тобто місцевим судом вживалися всі можливі заходи для повідомлення ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи. 
За наявності викладених обставин, колегія суддів вважає, що в даному випадку необхідно керуватися ч. 2 ст. 376 ЦПК України, згідно якої порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 19 листопада 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

Т.А. Левченко