Постанова
Іменем України
 
25 березня 2021 року 
м. Київ
 
справа № 462/6841/18
провадження № 61-22603св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
 
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року у складі судді Галайко Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Курій Н. М., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про заборону набуття та реєстрації права власності на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 27 серпня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») було укладено кредитний договір № 1301/0808/71-151, за умовами якого банк (кредитор) мав право (не обов`язок) надати грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 49 700 доларів США на строк до 26 серпня 2038 року. 27 серпня 2008 року між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір, за яким в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором вона передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 . 25 травня 2012 року між ВАТ «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта-Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 1301/0808/71-151. Відповідачем порушується її право власності на вищезазначену квартиру, оскільки 12 жовтня 2018 року вона отримала повідомлення, що у випадку несплати нею заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 304 332,12 грн банком буде звернено стягнення на предмет іпотеки. Проте у вересні 2015 року відповідач вже звертався до Залізничного районного суду міста Львова з позовом про стягнення з неї заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 51 369,74 доларів США. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила заборонити ПАТ «Альфа-Банк» набувати (реєструвати) право власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 27 серпня 2008 року № 1301/0808/71-151, укладеного між нею та ВАТ «Сведбанк».
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки її спосіб захисту спрямований на попередження можливого порушення, якого на момент подання позову не було. При цьому підстави для застосування заборони набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки судом не встановлені, так як стаття 37 Закону України «Про іпотеку», на яку посилався банк в повідомленні, не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Законодавством передбачено право оспорити в суді державну реєстрацію за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, набутого в позасудовому порядку. 
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що зводяться до незгоди з розміром заборгованості за кредитним договором, а тому не дають підстав вважати помилковим висновок місцевого суду про відсутність підстав для застосування заборони набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що під час розгляду справи судами не враховано, що у грудні 2015 року відповідач за власним вибором вже застосував один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме - у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Свідомо обираючи саме цей спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, ПАТ «Альфа-Банк» не могло не знати про існування спору, оскільки у вересні 2015 року банк звернувся до неї з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, в результаті чого втратив право нараховувати передбачені договором проценти. Зазначена в повідомленні банку від 12 вересня 2018 року сума її боргу за кредитним договором є необґрунтованою, а з наданих банком доказів її неможливо встановити. З урахуванням викладеного в судів були відсутні підстави для відмови в задоволенні її позову на підставі положень частини другої статті 386 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Залізничного районного суду міста Львова.
 
16 січня 2020 року справа № 462/6841/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що 27 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1301/0808/71-151, за умовами якого банк мав право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 49 700 доларів США на строк по 26 серпня 2038 року включно, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати свої зобов`язання у повному обсязі в терміни, передбачені цим договором.
 
27 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» було укладено іпотечний договір, за яким в забезпечення виконання зобов`язань за укладеним кредитним договором позивач передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
 
Згідно з повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 19 вересня 2018 року № 2502692 ПАТ «Альфа-Банк» набув право вимоги за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 1301/0808/71-151 та є іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що є предметом іпотечного договору, посвідченого 27 серпня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П., зареєстрованого за реєстровим № 4597, яким забезпечено виконання зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором.
 
У повідомленні вказано, що банк вимагає сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 18 вересня 2018 року складає 81 926,74 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України становить 2 304 332,12 грн. Також ОСОБА_1 попереджено про те, що в разі невиконання нею вказаної вимоги протягом тридцятиденного строку банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку задоволення вимог іпотекодержателя позичальнику буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитом, у зв`язку з чим її буде зобов`язано сплатити 18 % податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором.
 
Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 27 червня 2017 року, ухваленим у справі № 462/6463/15-ц, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 05 квітня 2019 року, в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27 серпня 2008 року № 1301/0808/71-151 та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки недійсними відмовлено.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. 
 
Пред`являючи позов з вимогами про заборону вчиняти певні дії банку в майбутньому, а саме - реєструвати право власності на іпотечне майно, позивач вважала, що направлення ПАТ «Альфа-Банк» на її адресу повідомлення про намір задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 в порядку передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», може привести в подальшому до порушення її права власності на вказану квартиру.
 
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
Отже, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду, а передбачає право іпотекодавця оспорити в суді державну реєстрацію за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, набутого в позасудовому порядку.
 
Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17 (провадження № 12-255гс18), від 11 червня 2019 року у справі № 910/15651/17 (провадження № 12-266гс18), від 25 червня 2019 року у справі № 910/16981/17 (провадження № 12-7гс19) зроблено висновок, що згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Для захисту права власності особи в порядку частини другої статті 386 ЦК України суд повинен установити наявність реальної можливості порушення вказаного права в майбутньому внаслідок протиправного впливу іншої особи. 
 
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 488/4630/16-ц (провадження № 61-39560св18) зазначено, що пред`являючи позов з вимогами про заборону вчиняти певні дії банку в майбутньому, а саме реєструвати право власності на іпотечне майно, позивач вважав, що здійснення банком дій щодо задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» може привести у наступному до порушення його прав, так як у нього відсутнє інше житло, а спірна квартира як предмет іпотеки використовується ним для постійного проживання. Апеляційний суд, встановивши, що право власності на предмет іпотеки зареєстроване за позивачем як іпотекодавцем, а банком будь-яких дій щодо реалізації положень іпотечного договору на час розгляду справи не вчинено, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки права позивача не порушені, а згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб. Намір банку в майбутньому набути у власність іпотечне майно відповідно до умов договору іпотеки не порушує прав позивача, а тому вимоги про заборону банку в майбутньому вчиняти дії щодо реєстрації за ним права власності на квартиру є передчасними.
 
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що на час розгляду справи будь-яких дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки, банком не вчинено, а реальної можливості порушення права власності позивача не встановлено. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
З урахуванням того, що наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко