Справа № 306/1325/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        24 лютого 2021 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді – доповідачки Готри Т.Ю.,
суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.,
з участю секретарки судових засідань Балаж Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2019 року, ухвалене суддею Ганчак Л.Ф.,

в с т а н о в и в :

  У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги та моральної шкоди.
Позов обґрунтовував тим, що наказом відповідача від 15.03.2018, на виконання рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018, його було поновлено на посаді заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області з 29.12.2017.
27.03.2018 відповідачем надано попередження №07-11-397 відповідно до якого його повідомлено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку з скороченням чисельності штату працівників Свалявського відділення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України з 28.05.2018, а наказом № 182-к від 24.05.2018 - звільнено з роботи з 29.05.2018. 
Вважає звільнення незаконним з тих підстав, що рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018 було виконано тільки формально, так як роботодавець не повернув у штатний розпис його посаду. 27.03.2018 його попереджено про звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату, яке вже відбулося за п`ять місяців до того, тобто з 01.01.2018. Також порушено положення ст. 42 ч.1, ч.2 КЗпП України щодо його переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі.
Окрім цього, відповідач незаконно утримав із його заробітної плати виплачену вихідну допомогу при звільненні.
Незаконне звільнення з роботи потягло за собою і певні моральні страждання, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Завдану йому моральну шкоду оцінює у 50 000 гривень.
Посилаючись на наведені обставини, просив:
- поновити його на роботі заступником начальника відділення – начальником відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області;
- стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до моменту ухвалення рішення;
- стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на його користь незаконно утриману із його заробітної плати суму виплаченої при незаконному звільненні вихідної допомоги;
- стягнути з відповідача на його користь 50 000 моральної шкоди.

Рішенням Свалявського районного суду від 18.01.2019 у задоволенні позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати зазначене рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання про судові витрати.
Вказував на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки попередження про наступне вивільнення, з урахуванням змісту документів, які стали підставою для його звільнення, могло мати місце не менш ніж за два місяці до 01.01.2018, тобто судом дано неправильну оцінку попередженню роботодавця про наступне вивільнення від 27.03.2018. Також судом не взято до уваги, що роботодавцем проігноровано вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України та не враховано його переважне право на залишення на роботі через наявність у нього двох неповнолітніх дітей і більшого, в порівнянні з іншими працівниками, тривалого безперервного стажу роботи. На час його поновлення на посаді (15.03.2018) і на час його звільнення (29.05.2018) у відповідача скорочення чисельності та штату працівників не було і штатна чисельність працівників не змінювалась. Зазначав, що при відсутності посади в штатному розписі відповідач не мав законних підстав для звільнення його у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення як необґрунтовану.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18.01.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року постанову Закарпатського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив задовольнити з підстав наведених у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, просив таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Наказ начальника Управління ВДФ соціального страхування України в Закарпатській області № 330-к від 22 грудня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку з відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на попередній посаді з 29 грудня 2017 року.
Станом на 29 грудня 2017 року діяв штатний розпис Свалявського відділення, погоджений виконавчою дирекцією Фонду та затверджений начальником управління 27 червня 2017 року, в структурі якого значиться посада заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників.
На виконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року відповідачем було видано наказ № 60-к/1 від 15 березня 2018 року про поновлення на роботі ОСОБА_1 . Цим же наказом скасовано наказ № 330-к від 22 грудня 2017 про звільнення позивача. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області з 29.12.2017. Виплачено заробітну плату за один місяць та утримано суму вихідної допомоги, отриманої позивачем при звільненні у грудні 2017 року згідно з наказом управління від 22 грудня 2017 року № 330-к.
Відповідно до постанов правління Фонду соціального страхування України № 50 від 10 жовтня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України та структури робочих органів виконавчої дирекції», № 63 від 14 грудня 2017 року «Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 671 від 24 листопада 2017 року затверджено структуру та чисельність управління і відділень у кількості 7 відділень та 115 штатних одиниць проти 192-х, передбачених у штатному розписі, який діяв до 1 січня 2018 року.
З 01.01.2018 штатна чисельність Свалявського відділення зменшена з 10 до 7 штатних одиниць, а посада, яку обіймав позивач, виведена.
Указана обставина встановлена судовими рішеннями та доказуванню не підлягає.
27 березня 2018 року ОСОБА_1 було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників Свалявського відділення управління відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 28 травня 2018 року і зазначено про відсутність рівноцінних вакантних посад. Із цим попередженням ОСОБА_1 ознайомлений під розписку.
25 квітня 2018 року відповідач згідно з ч.3 ст. 49-2 КЗпП запропонував ОСОБА_1 тимчасово вільні вакансії, від яких останній відмовився листом від 14 травня 2018 року.
Наказом відповідача від 24 травня 2018 року за №182-к позивача звільнено з 29.05.2018 у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників (п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України) та проведено відповідні виплати, пов`язані із звільненням, у тому числі і вихідної допомоги.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з ч.2 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду України від 9 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Судом установлено, що у відповідача відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників, в тому числі й посада позивача, останній попереджався про наступне вивільнення за два місяці з дати його попередження, з моменту попередження про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувались усі вакантні (включно з тимчасовими) посади, що були на підприємстві, та від яких позивач відмовився, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги трудового законодавства (ст. 40 ч.2, ст. 49-2 ч.3 КЗпП України) щодо працевлаштування працівника.
Наведені обставини стверджуються також і актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЗК 250/07/АВ від 14 червня 2018 року, складеного інспектором праці ОСОБА_3 , яким було проведено інспекційне відвідування Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області за заявою ОСОБА_1 від 29 травня 2018 року, в якій останній просив, зокрема перевірити невиконання рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року про поновлення його на посаді в Управлінні ФСС та дії роботодавця при повторному звільненні заявника. 
Зазначеним актом установлено, що ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області з 29.12.2017. Станом на 29 грудня 2017 року діяв штатний розпис Свалявського відділення, погоджений виконавчою дирекцією Фонду та затверджений начальником управління 27 червня 2017 року, в структурі якого значиться посада заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників. На виконання рішення суду управлінням наказом від 15.03.2018 №60-к/1 скасовано наказ №330 від 22.12.2017 та поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді зазначеній в рішення суду. Управлінню не було необхідності вводити посаду заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції соціального страхування України в Закарпатській області на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі 29 грудня 2017 року, вона була у штатному розписі Свалявського відділення, а тому твердження заявника про те, що його не відновлено в статусі, в якому він перебував до моменту незаконного звільнення, є надуманим.
Також цим актом установлено, що повторне звільнення позивача з роботи відбулось з додержанням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для вжиття заходів реагування до Управління ФСС за зверненням ОСОБА_1 від 29.05.2018.
Вказаний акт ОСОБА_1 був оскаржений в судовому порядку і рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року, що набрало законної сили згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області, головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Берник З.П. про визнання дій протиправними, скасування результатів перевірки та стягнення моральної шкоди – відмовлено.
Встановивши, що звільнення позивача з роботи було проведено з додержанням вимог трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги останнього про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звільнено з роботи за ініціативою роботодавця без наявності встановлених п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України підстав - за відсутності змін в організації виробництва та праці, які б супроводжувались скороченням чисельності та штату працівників, не заслуговують на увагу і спростовуються постановами правління Фонду соціального страхування України № 47 від 12.09.2017 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», № 50 від 10.10.2017 «Про затвердження структури органів Фонду», № 63 від 14.12.2017 «Про внесення змін до структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду», наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України № 671 від 24.11.2017, яким затверджено структуру та чисельність управління. 
Твердження ОСОБА_1 , що після повторного поновлення його на посаді ніяких змін в організації виробництва і праці на підприємстві не відбулось, не спростовують законність звільнення позивача, оскільки відповідач продовжував виконувати рішення органу управління підприємства про скорочення штату працівників, в тому числі щодо скорочення посади заступника начальника, яку обіймав позивач.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.03.2019 (справа №487/3848/17). 
Твердження позивача про те, що його не було відновлено в статусі, в якому він перебував до моменту незаконного звільнення, так як відповідач не повернув у штатний розпис посаду заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, не заслуговують на увагу, оскільки на момент поновлення ОСОБА_1 на роботі 29 грудня 2017 року зазначена посада була у штатному розписі Свалявського відділення, а тому управлінню не було необхідності вводити посаду, з якої було звільнено позивача.
Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він був поновлений на посаді, яка на час його поновлення не існувала, оскільки не була внесена до штатного розпису, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки це не вплинуло на виконання рішення Свалявського районного суду від 14.03.2018 про поновлення позивача на посаді та не спростовує висновок суду в частині дотримання відповідачем вимог чинного законодавства під час звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗПП України.
В даному випадку судом установлено, що відповідач виконав рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18.03.2018 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділення – начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, після чого провів нову процедуру звільнення позивача з дотриманням положень статті 49-2 та статті 40 КЗпП України.
Також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що роботодавцем порушені вимоги ч.2 ст. 49-2 КЗпП України та не враховано його переважне право на залишення на роботі.
Так, за приписами ст. 49-2 ч.2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Відповідно до ст. 42 ч.1 цього Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
За змістом зазначених норм закону до кола працівників, серед яких визначаються особи, що мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, що не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, стосуються всіх працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не лише тих, хто працює у структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає вивільненню. 
Таким чином, врахування переважного права необхідно, коли працівники виконують однакову роботу чи обіймають таку саму посаду, що скорочується. Якщо в установі є лише одна відповідна посада або ж, навпаки, вони різні, згадане право не застосовується.
Судом установлено, що до 01.01.2018 у Свалявському відділенні, згідно з штатним розписом від 27.06.2017, була лише одна посада заступника начальника відділення - начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників, яка в подальшому була скорочена, а тому переважним правом залишення на роботі ОСОБА_1 не володів.
Скасовуючи рішення Закарпатського апеляційного суду від 24.10.2019 у цій цивільній справі Верховний Суд у своїй постанові зазначав, що апеляційний суд не навів будь-яких мотивів стосовно позовної вимоги про стягнення незаконно утриманої із заробітної плати суми виплаченої при незаконному звільненні вихідної допомоги. При цьому вказував, що згідно з частинами першою, другою статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. А тому вважав, що апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Тому зважаючи на вимоги закону та вказівки, які містяться у постанові Верховного Суду від 12.08.2020, апеляційним судом під час нового розгляду справи установлено, що наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області від 22.12.2017 за №330 ОСОБА_1 було звільнено з роботи і відповідно до цього наказу йому виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 12 343,80 гривень. Зазначений наказ скасовано рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 березня 2018 року, яким також стягнуто з Управління на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46 193,00 грн та моральну шкоду в розмірі 1 000 грн і допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць. Ця сума склала 19 401,06 грн і відповідно до п.3 наказу №60-к від 15.03.2018 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » була виплачена ОСОБА_1 Управлінням в добровільному порядку у березні 2018 року, що не заперечується позивачем.
Сума заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 46 193,00 грн та сума моральної шкоди в розмірі 1 000 грн, згідно з меморіальним ордером №87859180 від 08.08.2018 та меморіальним ордером №87859177 від 08.08.2018, була виплачена ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з рахунку відповідача, що стверджується повідомленням Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про здійснене безспірне списання коштів з рахунку боржника від 09.08.2018 №073-08/40-2481 (т.2 а.с.28).
Отже, апеляційним судом установлено, що ОСОБА_1 фактично отримав 66 594,96 грн, з яких 46 193,00 грн та 1 000 грн за рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 14.03.2018, які в примусовому порядку були стягнуті з відповідача у серпні 2018 року, а також 19 401,06 грн – негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць, внаслідок чого позивач отримав на 19 401,06 більше, і ці кошти Управлінням були зараховані позивачу в сумі 12 343,80 грн в рахунок утриманої з нього згідно з наказом №60-к/1 від 15.03.2018 п.3.1 суми вихідної допомоги, отриманої ним при звільненні у грудні 2017 року відповідно до наказу від 22.12.2017 №330 (розрахунок вихідної допомоги т.2 а.с.135), а 5 681,09 грн, після утримання податків і зборів, зараховані на зарплатну банківську карку позивача (т.2 а.с.134). Тому колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача незаконно утриманої із заробітної плати суми виплаченої при незаконному звільненні вихідної допомоги в розмірі 12 343,80 гривень, оскільки ці кошти позивачем були отримані.
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд констатує, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами своїх вимог, які не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За таких обставин, оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга позивача – без задоволення.
Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 18 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 березня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді