ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2170/21 Справа № 199/3498/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

               головуючого - судді Демченко Е.Л.
               суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.
               при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року по справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання доходу таким, що не отримано, -

в с т а н о в и л а:

       У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання доходу таким, що не отримано, мотивуючи тим, що у грудні 2014 року він, на прохання ОСОБА_2 , зареєструвався як приватний підприємець та надав йому установчі документи ПП ОСОБА_3 , банківську картку «Приватбанк» для здійснення фінансових операцій та печатку ПП ОСОБА_3 , втім з моменту державної реєстрації приватного підприємництва він жодного разу не підписував ніяких угод з контрагентами, не користувався банківською карткою, не готував та не подавав фінансову та податкову звітність. 
       Вказував, що йому не було відомо чи здійснював якусь діяльність ОСОБА_2 від імені ПП ОСОБА_3 , а згідно установчих документів ПП ОСОБА_3 мало право здійснювати таку діяльність: неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; оптова торгівля фармацевтичними товарами (основний); оптова торгівля хімічними продуктами; роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет; інші види роздрібної торгівлі поза магазинами. 
       Зазначав про те, що ніяких грошових коштів від ОСОБА_2 за надання документів ПП ОСОБА_3 та банківської картки він не отримував, з 2014 року та по теперішній час офіційно працевлаштований, отримує дохід тільки за місцем роботи. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з нього стягнуто аліменти на утримання двох дітей, при перевірці його доходів державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби м.Дніпро було виявлено, що у період з 01 січня 2015 року по 01 січня 2017 року ПП ОСОБА_3 здійснював діяльність, підписував договори про поставку медичних препаратів та медичного обладнання та отримував дохід. 
       Посилаючись на те, що згідно з розрахунком заборгованості, який йому було надано у Амур-Нижньодніпровському районному відділу державної виконавчої служби м.Дніпро, за ПП ОСОБА_3 рахується дохід за 2015 рік у розмірі 422 161,03 грн., а за 2016 рік дохід в розмірі 222 854 грн.25 коп., з яких в якості аліментів позивачу нараховано кошти в розмірі 140 720 грн.34 коп. та 74 284 грн.75 коп. відповідно, але ж фактично з моменту реєстрації ПП ОСОБА_3 у грудні 2014 року і до закриття підприємницької діяльності 10 березня 2017 року він жодного доходу не отримував, а відповідач своїми діями порушив його майнові права, оскільки від імені ПП ОСОБА_3 він здійснював підприємницьку діяльність і обіцяв, що при наявності доходу, він буде сплачувати присуджені позивачу аліменти на утримання дітей, але цього не виконав, про наявність доходу позивача не повідомив, чим порушив його права, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати дохід ПП ОСОБА_3 за період з 10 січня 2015 року по 10 березня 2017 року у розмірі 422 161 грн.03 коп., а за 2016 рік дохід в розмірі 222 854 грн.25 коп. таким, що не отримано. 
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено. 
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав оцінку у повному обсязі тому, що він жодного доходу не отримував та він надав суду усі наявні у нього докази не підтвердження вказаного факту, через дії відповідача йому неправомірно нараховано помилкову суму заборгованості по аліментам. 
       Правом на надання відзиву відповідач по справі не скористався. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що позивач ОСОБА_1 з 09 грудня 2014 року по 10 березня 2017 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, який здійснює оптову торгівлю фармацевтичними товарами, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 
       У позивача ОСОБА_1 , як ФОП, був відкритий рахунок у ПАТ «Приватбанк». 
       За вказаним рахунком відбувались фінансові операції (а.с.11-25). 
       Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлена дійсність факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача відповідачем. Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами обставини викладені у позовній заяві, не надано доказів порушення, невизнання або оспорення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем, як того вимагає ст.4 ЦПК України. 
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. 
       Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
       Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
       Положеннями статей 15,16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
       Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.
       Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.         Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76,77 ЦПК України).
       Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
       Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
       Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що дохід під час діяльності його як ПП ОСОБА_3 неотриманий, та відсутні докази того, що картку він відкрив лише на прохання відповідача та взагалі не мав до неї ніякого відношення, колегія суддів позбавлена можливості задовольнити його апеляційну скаргу. 
       Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
       Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, №63566/00,§23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що дії відповідача призвели до помилкового нарахування йому заборгованості за аліментами, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки, як зазначено вище, жодних доказів того, що він зареєструвався як ПП на прохання відповідача позивачем не надано. 
       Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. 
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.  
       Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, - 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.  

       Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

               Головуючий:                                                 Демченко Е.Л.

               Судді:                                                         Куценко Т.Р.

                                                                                 Макаров М.О.