Справа № 163/1531/16-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/64/21  Категорія: 39    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
02 лютого 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Данилюк В.А.,
суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я.,
з участю:
секретяра судового засідання Опейди В.О.,
позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,
представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 ,
представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційною скаргою відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року,

П О С Т А Н О В И В:

В червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з первісним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.
В позові просить ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в сумі 25 000 доларів США, що станом на день подання позову (09 червня 2016 року) еквівалентно 623 602,50 гривням. Свої вимоги обґрунтував тим, що 15 червня 2014 року ОСОБА_4 взяла у нього в борг 28 000,00 доларів США терміном на один рік. За увесь час повернула лише 3 000,00 доларів США, решта залишились неповернутими, через що вимушений звернутись до суду для їх стягнення в примусовому порядку.        В липні 2016 року ОСОБА_4 подала зустрічний позов, у якому просить ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 74 434,00 гривень та процентів за користування ними в сумі 21 752,06 гривень. Такі свої вимоги обґрунтувала тим, що за викладених у запереченнях обставин гроші в сумі 3 000,00 доларів США передала ОСОБА_1 безпідставно, тому він зобов`язаний їх повернути і сплатити відсотки за їх користування з 01 травня 2015 року по 31 липня 2016 року.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року первісний позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США боргу за договором позики.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів та процентів за користування ними в загальній сумі 96 186 (дев`яносто шість тисяч сто вісімдесят шість) гривень 06 копійок відмовлено.
Вирішено питання стягнення судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що вона не оспорювала договір позики у формі розписок за його безгрошовістю, а оспорила сам факт укладення договору в зв`язку з відсутністю доказів передання їй доларів США, стверджує, що договір позики не укладений. Просить в задоволенні первісного позову відмовити за безпідставністю позовних вимог, а зустрічний позов задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, а також представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше на встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строку та в порядку, що встановлені договором.
Зі змісту розписок від 15.06.2014 року вбачається, що ОСОБА_4 взяла в борг у ОСОБА_1 суму 8000 доларів США та зобов`язалася її повернути до 15.05.2015 року та суму 20000 доларів США яку зобов`язувалась повернути до 15.07.2015 року.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 не заперечує факту складання таких розписок.
Таким чином факт укладення договору позики та передачі коштів позивачем ОСОБА_1 доведений.
Разом з тим матеріали справи не містять відомостей про повернення суми боргу за розписками від 15.06.2014 року. Позивачем ОСОБА_1 підтверджено, що за увесь час відповідач ОСОБА_4 повернула лише 3000 доларів США, решта залишились неповернутими.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не встановив справжньої природи розписок, що розписки від 15.06.2015 року не підтверджують факту передання та отримання нею грошей, з їх змісту неможливо встановити, що відбулась передача валюти від позикодавця до позичальника, на обох розписках немає підпису позикодавця, а тому сам факт написання розписки не може свідчити, що між сторонами укладено договір позики, - не приймаються до уваги колегією суддів виходячи з наступного.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Після укладення договору позики всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, містить умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дату отримання коштів.
За змістом положень ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За правилами частини першої статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Із розписок, складених 15.06.2014 року року, вбачається, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 8000 доларів США та 20000 доларів США саме у борг, який зобов`язувалась повернути через рік.
Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили обставини написання розписок та передачі коштів, на які покликається позивач.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновок суду про покладення на боржника обов`язку по поверненню суми боргу за договором позики, відповідає закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Посилання відповідача ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що в розписці висловлено лише намір отримання грошових коштів в майбутньому, не заслуговують на увагу, оскільки зі змісту розписки чітко убачається, що кошти передаються в борг з зазначенням терміну повернення, будь які застереження щодо передачі коштів відсутні.
Також колегією суддів не приймається до уваги доводи апелянта про те, що розписка, яка підтверджує вчинення відповідного правочину, не підписана усіма його сторонами, оскільки відсутній підпис ОСОБА_1 , разом з тим зазначена розписка не є договором у правовому визначенні, а є лише доказом укладення такого договору.
Матеріали справи свідчать про те, що розписки від 15.06.2014 року містять всі необхідні дані для встановлення наявності боргових зобов`язань ОСОБА_7 , як щодо суми боргу, дати повернення боргу та дати складення розписки. Також містить особистий підпис ОСОБА_4 , про що остання не заперечує.
Покликання в апеляційній скарзі на те, що в розписці не зазначено, валюта саме якої держави бралася в борг, є також безпідставним, враховуючи звичаї ділового обороту, що склалися в суспільстві, а також те, що відповідач ОСОБА_8 повернула суму боргу в розмірі 3000 доларів США, про що вона особисто зазначає в позовній заяві.
Твердження відповідача ОСОБА_8 про вчинення на неї психологічного тиску, що нібито вплинуло на безпідставне повернення нею 3000 доларів США, не підтверджується належними та допустимими доказами.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Таким чином, наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують правильних висновків суду, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи відповідачем і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 жовтня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 лютого 2021 року.

Головуючий

Судді