П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/9453/20
Провадження № 22-ц/4815/50/21

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Першко О.О.
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено
25 вересня 2020 року в м. Рівне Рівненської області 
(фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось).

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в :
У червні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 16 квітня 2012 року кредитний договір б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 12 квітня 2020 року складалась з: 79 526,12 гривень – прострочене тіло кредиту; 22 002,56 гривень – прострочені відсотки; 16 110,88 – пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – фіксована частина; 5 881,98 гривень – процентна складова.
З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з відповідача заборгованість у розмірі 124 021,54 гривень за кредитним договором №б/н від 06 квітня 2012 року станом на 12 квітня 2020 року та 2 102 гривні судового збору.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2012 року, у розмірі 79 525,12 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з відповідача на користь банку сплачений ним судовий збір в розмірі 1 347,86 гривень. 
На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
На її обґрунтування зазначалося про хибність висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості повністю, оскільки відповідач була належним чином повідомлена про умови кредитування. Підписавши анкету-заяву, вона погодилася, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач користувалася кредитними коштами з власної ініціативи, що вказує про укладення сторонами кредитного договору. Ці обставини підтверджуються, зокрема, випискою по рахунку позичальника, яка має статус первинного бухгалтерського документу та є належним і допустимим доказом при вирішення виниклого спору. Відсутність же підпису позичальника на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки сама суть такого договору полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
З викладених підстав просило змінити оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення заборгованості по відсотках, нарахованих на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦПК України у розмірі 22 002,56 гривень та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги банку в повному обсязі.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року апеляційне провадження зупинено та справа повернута до суду першої інстанції у зв`язку із зверненням відповідача з заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 29 грудня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року поновлено апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , покликаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його скасувати, а в задоволенні позову відмовити. Зазначала, що з березня 2015 року проживає у м. Києві в зв`язку зі зміною роботи. З  вересня 2019 року не отримує будь-яких коштів, оскільки перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Стверджувала, що позивачеві були відомі обставини щодо викрадення грошей злочинцями з кредитного рахунку, про які було повідомлено 05 лютого 2019 року. Тобто відповідач не отримувала особисто і не використовувала кредитні кошти, адже щодо неї і банку скоєно злочин, передбачений ст. 185 КК України, та проводиться досудове слідство, що підтверджується витягом із ЄРДР про відкриття провадження №12019060050000142 від 05 лютого 2019 року та довідкою Бердичівського районного відділу поліції від 03 лютого 2021 року з детальним описом подій, пов`язаних з привласненням злочинцем коштів. Вважала, що прийняття заочного рішення відбулось у її відсутність, без врахування належних доказів, що спростовують позовні вимоги, а у перегляді цього судового рішення відмовленобезпідставно. На переконання заявника, банк фактично ввів суд в оману, повідомивши, що вона особисто отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок і станом на 12 квітня 2020 року свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Через відсутність інформації про розгляд справи судом першої інстанції відповідач не могла надати суду належні докази на підтвердження факту неотримання нею від банку кредитних коштів. Тому покликалась на необхідність виходу апеляційним судом за межі доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи АТ КБ "Приватбанк" та наведені у відзиві заперечення, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Матеріалами справи з`ясовано, що 06 квітня 2012 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг.
При цьому цією заявою підтверджено, що відповідач, як студент, виявила бажання отримати саме ДЕБЕТОВУ особисту картку, а не будь-яку із пропонованих кредитних карт банку (а.с. 25, зв.).
Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 06 квітня 2012 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконувала, тому станом на 12 квітня 2020 року має заборгованість, яка складалась з: 79 526,12 гривень – прострочене тіло кредиту; 22 002,56 гривень – прострочені відсотки; 16 110,88 – пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень – фіксована частина; 5 881,98 гривень – процентна складова.
На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, виписку по рахунку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", витяг з Умов та правил надання банківських послуг, довідки про видані картки та зміну умов кредитування.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилися та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.
Анкета-заява від 06 квітня 2012 року не містить відомостей про укладення сторонами кредитного договору в розмірі та на умовах, зазначених у позовній заяві.
Сам по собі наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбачених законом форми і змісту. Тому позовні вимоги про стягнення грошових сум згідно з умовами такого договору не можуть бути задоволені.
Окрім цього, матеріали справи не містять також доказів на підтвердження видачі відповідачу відповідної кредитної карти, її виду та строку дії, а також розміру наданого кредиту.
Так, в матеріалах справи є виписка за кредитним договором, однак вона не може бути взятою до уваги, оскільки дана виписка містить інформацію, починаючи з 17 квітня 2012 року, та не доводить факт отримання 06 квітня 2012 року кредиту чи відкриття відповідної кредитної лінії або ж погодження з позичальником умов договору, які вважав узгодженими банк. 
Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.
При цьому, незважаючи на недоведеність банком своїх вимог, суд попередньої інстанції виходив із того, що позичальник фактично отримані та використані грошові кошти в добровільному порядку не повернула, а це вказує на порушення прав банку, які підлягають захисту шляхом покладення на відповідача обов`язку із повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
Між тим, звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, відповідач покликалась на те, що 05 лютого 2019 року вона повідомила органи Національної поліції про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, в підтвердження чого надала витяг з ЄРДР. 
Відповідно до витягу близько 06 год. 00 хв. 05 лютого 2019 року невстановлена слідством особа, невстановленим слідством шляхом, таємно викрала грошові кошти в загальній сумі 63 000 гривень, які належали ОСОБА_1 , та які знаходились на банківських картках АТ КБ "Приватбанк", у зв`язки з чим відкрито кримінальне провадження 12019060050000142. 
В той же день відповідач звернулася й до банку із заявою, де повідомила про факт незаконного списання з її карткових рахунків грошових коштів і просила провести службову перевірку та посприяти у встановленні винуватого. 
Банк, як правильно зазначає відповідач, був обізнаний про виниклу обставину, однак суду першої інстанції її не повідомив. 
Хоча відповідно до пунктів 7, 8 розділу 6 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Позивачем доказів про те, що неправомірне списання грошових коштів відбулося через вчинення саме позичальником певних дій чи бездіяльності, надано не було. 
Отже, через те, що відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, враховуючи наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, правові підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" в частині стягнення заборгованості з фактично отриманих сум відсутні й з цих міркувань.
Такі висновки узгоджуються із постановами Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) 20 червня 2018 року в№691/699/16-ц (касаційне провадження № 61-16504св18).
Суд першої інстанції вказав, що надані відповідачем разом із заявою про перегляд заочного рішення докази не мають істотного значення для правильно вирішення спору.
За правилами ч.ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
Також, вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які не досліджувались попереднім судом, апеляційний суд повинен врахувати й вимоги ч. 1 ст. 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.        
З огляду на наведене колегія суддів вимушений вийти за межі доводів апеляційної скарги, врахувати подані стороною відповідача нові докази, що в своїй сукупності разом із обставиною недоведеності банком своїх позовних вимог лише спонукає до скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову. 
Підставою для скасування оскаржуваного рішення повністю та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову відповідно до п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково. 
Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 вересня 2020 року скасувати.
Акціонерному товариству комерційний банк "Приватбанк" відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:                                                          С.В. Хилевич
Судді:                                                                                        С.В. Боймиструк
                                                                       Н.М. Ковальчук