Постанова
Іменем України 
11 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 136/862/19
провадження № 51-4392 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2020 року у кримінальному провадженні 12019020200000064 від 15 березня 2019 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням положень ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.
Згідно із зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він наприкінці серпня 2018 року, маючи умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, перебуваючи на полі біля с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, виявив дві дикорослі рослини коноплі, які поклав до полімерного мішка, чим незаконно придбав вказаний наркотичний засіб. У подальшому ОСОБА_7 приніс зазначені рослини коноплі до домогосподарства, в якому проживає ( АДРЕСА_1 ), де їх висушив та подрібнив, чим незаконно виготовив наркотичний засіб, який у подальшому зберігав без мети збуту за місцем свого проживання.
19 березня 2019 року під час санкціонованого обшуку за вищевказаною адресою працівниками поліції у житловому будинку та підсобних приміщеннях було виявлено та вилучено речовини рослинного походження зеленого кольору в сухому стані, які є особливо небезпечним наркотичним засобом – канабісом, загальною масою у перерахунку на суху речовину 84,19 г.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора закрито, апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить постановлені щодо засудженого ОСОБА_7 судові рішення змінити та призначити останньому покарання у вигляді штрафу в розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 309 КК України. При цьому зазначає, що суд першої інстанції безпідставно призначив ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 05 березня 2019 року, оскільки на момент вчинення нового злочину вказаний вирок не набрав законної сили, а тому, на переконання захисника, суд не мав права застосовувати положення ст. 71 КК України.
Одночасно у своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, стверджує, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, належним чином не врахував особи обвинуваченого ОСОБА_7 , відсутності в останнього судимостей, наявності міцних соціальних зв`язків, позитивних характеристик, а також залишив поза увагою висновок органів пробації про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства. При цьому стверджує, що місцевий суд порушив вимоги ст. 358 КПК України, оскільки не дослідив характеризуючі дані щодо ОСОБА_7 .
Також захисник зазначає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам його апеляційної скарги та, як наслідок, постановив незаконне та необґрунтоване рішення.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника, просила залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів, є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 05 березня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 396 КК України до покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.
Разом з тим 19 березня 2019 року під час санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 працівниками поліції було виявлено та вилучено наркотичну речовину рослинного походження – канабіс, маса якої у перерахунку на суху речовину становила 84,19 г. Відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 309 КК України.
Згідно з вироком Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року  ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України (новий злочин, вчинений після ухвалення вироку Липовецького районного суду Вінницької області від 05 березня 2019 року) до покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі положень ст. 71 КК України частково приєднано ОСОБА_7 невідбуту частину покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 05 березня 2019 року та призначено остаточне покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2020 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни.
Не погоджуючись з прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, в якій просить перевірити вказані рішення в касаційному порядку. При цьому з-поміж іншого захисник зазначає, що на момент вчинення нового злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, вирок Липовецького районного суду Вінницької області від 05 березня 2019 року, яким  ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 396 КК України, не набрав законної сили, а тому, на переконання захисника, призначення остаточного покарання із застосуванням положень ст. 71 КК України в даному випадку є безпідставним та незаконним.
З такою позицією сторони захисту колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно із системним аналізом вказаної норми початковим моментом періоду вчинення злочину, протягом якого суд призначає покарання за сукупністю вироків, є саме момент постановлення вироку, а не набрання ним законної сили.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Зокрема, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України (за сукупністю вироків).
Така позиція Суду узгоджується з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18).
Ураховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необхідності призначення  ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю вироків, а тому доводи касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність задоволенню не підлягають.
Доводи касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_7 , виходив із того, що засуджений раніше судимий, під час іспитового строку вчинив інше кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, за місцем проживання характеризується добре, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_7 , судом визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання, під час судового розгляду судом не встановлено.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій з-поміж іншого вказував на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, а тому порушував питання про зміну вироку місцевого суду в цій частині та призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу в мінімальному розмірі.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, характеризуючі дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, погодився з висновком місцевого суду про те, що виправлення і запобігання скоєння ОСОБА_7 нових злочинів можливе лише за умови призначення йому покарання у вигляді обмеження волі із застосуванням положень ст. 71 КК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, належним чином дослідили та врахували тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, характеризуючі дані, надані як стороною захисту так і стороною обвинувачення та дали їм відповідну правову оцінку і поклали в основу своїх рішень, а тому посилання захисника на порушення положень ст. 358 КПК України є необґрунтованими.
Разом з тим неврахування судами висновку органів пробації про можливість призначення обвинуваченому покарання, яке не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, на переконання Суду, з урахуванням вищезазначених даних про особу засудженого в даному конкретному випадку в цілому не впливає на вид та розмір призначеного покарання і не є тією обставиною, що свідчить про необхідність змінення по суті правильних судових рішень.
Призначене засудженому ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і 
 
попередження нових злочинів, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_7 з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційний суд не встановив.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Погребищенського районного суду Вінницької області від 02 грудня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 червня 2020 року – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                                ОСОБА_3