ПОСТАНОВА 
Іменем України

16 березня 2021 року                                                         м. Кропивницький

справа № 383/79/20
провадження № 22-ц/4809/137/21 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
               головуючого судді - Письменного О.А., 
               суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,
               при секретарі –  Федоренко Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області у складі судді Замши О.В. від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 

встановив:

       У січні 2020 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що        23 грудня 2014 року ОСОБА_1 керуючи автомобілем Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Бобринець по вул. Леніна, в стані алкогольного сп`яніння виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi Lanser, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , в якому вона перебувала в якості пасажира. Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено обидва автомобіля, а їй завдано тілесні ушкодження. 
Того ж дня до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вказане кримінальне правопорушення за № 12014120110000687 за ознаками, передбаченими ч.1 ст.286 КК України.
27 березня 2017 року постановою слідчого СВ Бобринецького ВП Новоукраїнського ВП ГУНП в Кіровоградській області вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України.
Під час кримінального провадження на підставі постанови старшого слідчого СВ Бобринецького РВ УМВС України в Кіровоградській області від 25 травня 2015 року було проведено судово-медичну експертизу.
Згідно висновку експерта № 71 від 11 листопада 2015 року у неї було встановлено наявність тілесних ушкоджень у вигляді черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, саден на лобі, рани перенісся та верхньої повіки правого ока, контузія правого ока легкого ступеня, синець лівого колінного суглоба. Тілесні ушкодження виникли від дії тупого об`єкту та могли виникнути при різноманітних обставинах, не виключається можливість виникнення їх при обставинах зазначених у постанові, внаслідок ДТП.
Зазначає, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участі автомобілів відповідачів, їй була завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, які вона зазначала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, наявністю травм на обличчі, головних болей, а також втрату можливості реалізації нею своїх звичок та бажань, зміну ритму життя. 
Посилаючись на ці обставини, позивач просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь 1 250 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 50000 гривень. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Зокрема вказує, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме не встановив, що під час ДТП ОСОБА_3 не була пристебнута паском безпеки, що сприяло або могло сприяти отриманню нею тілесних ушкоджень; не встановлено особу, яка вчинила порушення правил дорожнього руху, що потягло за собою спричинення шкоди позивачу; чи мало місце ушкодження здоров`я позивача внаслідок інших обставин; не встановив чи мали відповідачі чинні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних на час дорожньо-транспортної пригоди, які особи за цими договорами є страховиками та підлягають залученню до справи в якості співвідповідачів, а також не перевірив можливості відшкодування шкоди страховиком. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав неповного з`ясуванням судом обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вважає, що не повинен відповідати за спричинену позивачу моральну шкоду, оскільки винуватцем ДТП є ОСОБА_1 .
Також з апеляційною скаргою на зазначене рішення суду звернулася ОСОБА_3 , в якій висловила свою незгоду з визначеним судом розміром моральної шкоди. Вважає, що заявлений нею розмір моральної шкоди є співмірним із завданими їй стражданнями.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги  задоволенню не підлягають з наступних підстав. 
Судом встановлено, що 23 грудня 2014 року в місті Бобринець по вул. Леніна, напроти будинку № 154 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зіткнулися автомобіль Daewoo Lanos, державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіль Mitsubishi Lancer, державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , в результаті чого пасажир автомобіля Mitsubishi Lancer ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження.
За фактом дорожньо-транспортної пригоди слідчим відділенням Бобринецького ВП ГУНП в Кіровоградській області проводилось досудове розслідування та кримінальне провадження за № 12014120110000687 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України /а.с.23/.
Наявність у ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, підтверджується висновком експерта № 30 від 06.04.2015 року, складеного при проведенні експертизи в рамках кримінального провадження /а.с.8-10/. 
Згідно копії висновку експерта №71 від 11.11.2015 року комісійної судово-медичної експертизи, у ОСОБА_3 мали місце тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми: струсу головного мозку, саден на лобі, рани перенісся та верхньої повіки правого ока, контузія правого ока легкого ступеня, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Ушкодження могли виникнути при різноманітних обставинах, не виключається можливість виникнення їх при обставинах, зазначених в постанові, внаслідок ДТП /а.с.11-20/.
Постановою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.12.2017 року у справі №383/1058/16-п провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності /а.с.124/. 
Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.12.2018 року у справі № 383/846/18 зміненим постановою Кропивницького апеляційного суду від 07.05.2019 в частині суми матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню, задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди. 
Вказаним рішенням встановлені обставини дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Mitsubishi Lancer, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та наявність вини у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_1 /а.с.29-46/.
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2019 року скасовано рішення Бобринецького районного суду Кіровогнадської області від 20 грудня 2018 року в частині задоволення позову. В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4816,43 грн та моральної шкоди в сумі 50 000 грн відмовлено, з тих підстав, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом /а.с.24-28/.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів віднесена до джерел підвищеної небезпеки. Це зумовлено тим, що транспортні засоби приводяться до руху за допомогою двигуна. Транспортні засоби створюють небезпеку для оточення тим, що не завжди залишається для їх володільця можливість миттєвої зупинки або переключення енергії.
Зобов`язання із відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії транспортних засобів, призначені захистити повною мірою права та інтереси потерпілих, порушені в результаті ДТП. Цим насамперед пояснюється відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом, - джерелом підвищеної небезпеки за правилом відсутності вини.
Завдання шкоди внаслідок взаємодії транспортних засобів є характерним випадком виникнення зобов`язань із множинністю осіб. При цьому можуть виникати як зобов`язання із частковою множинністю, так і зобов`язання із солідарною множинністю. Особливість таких зобов`язань полягає в тому, що окрім застосування загальних норм щодо зобов`язання із множинністю осіб (статті 540 - 542 ЦК України), слід керуватися вказівками на загальні правила відшкодування шкоди (глава 82 ЦК України) та спеціальними правилами відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП (статті 1187, 1188 ЦК України).
Статтею 1187 ЦК України передбачені підстави і порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Частиною першої цієї статті встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Частиною другої статті встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовуються правила частини другої статті 1188 ЦК України, згідно з якими якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
У статті 1188 ЦК України об`єднано як відшкодування шкоди одній або іншій особі, так і відшкодування шкоди третім особам, особами, які спільно завдали шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки. При цьому, у першому випадку (частина перша статті 1188 ЦК України) йдеться про відшкодування шкоди особою /особі, вказаній у частині другій статті 1187  ЦК України, то у частині другій статті 1188 ЦК України мова йде про відшкодування особами, які спільно завдали шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, шкоди третій особі, наприклад пасажиру. Третіми особами у розумінні частини другої статті 1188 ЦК України є будь-які особи, що не є володільцями джерел підвищеної небезпеки, які взаємодіють.
До таких третіх осіб належать, зокрема пішоходи, пасажири (у тому числі пасажири взаємодіючих джерел підвищеної небезпеки).
За приписами частини другої статі 1188 ЦК України перед пасажиром повинні нести відповідальність солідарно обидва водії незалежно від вини кожного з них.
Отже, у відносинах між володільцями джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдано шкоди, та іншими особами, яким завдано такої шкоди, діє принцип відповідальності володільців джерел підвищеної небезпеки незалежно від їх вини.
Відповідно до частини першої статті 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.
Суди мають розрізняти випадки, коли внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкоди завдано самим володільцям цих джерел, від випадків, коли шкоди завдано іншим особам (наприклад пасажирам, пішоходам). У цьому випадку особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).
Оскільки внаслідок зіткнення двох транспортних засобів - джерел підвищеної небезпеки (автомобіля Daewoo Lanos та автомобіля Mitsubishi Lancer) ОСОБА_3 отримала легкі тілесні ушкодження , яка була автомобіля Mitsubishi Lancer, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що володільці цих джерел підвищеної небезпеки несуть солідарну відповідальність перед позивачем.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд врахував характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, а також дотримався вимог розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Доводи апеляційних скарг щодо неврахування судом відсутності вини у заподіянні позивачеві моральної шкоди є безпідставними, оскільки за виниклих правовідносин вина не має значення, володільці джерел підвищеної небезпеки несуть відповідальність перед іншими особами незалежно від їхньої вини. Отже, у відносинах між володільцями джерел підвищеної небезпеки, якими завдано шкоди внаслідок їх взаємодії, та третіми особами, яким завдано шкоди, діє принцип солідарної відповідальності володільців цих джерел незалежно від їх вини.
Також не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що постановою Кропивницького апеляційного суду у справі № 383/848/18 від 13 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 4816 грн 43 коп та моральної шкоди в сумі 50 000 грн., оскільки спори не є тотожніми.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі   № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, у яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. 
Необґрунтованими є доводи ОСОБА_1 про те, що отримані позивачем тілесні ушкодження могли виникнути при інших обставинах, оскільки на їх підтвердження доказів ним не надано. 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що його цивільно-страхова відповідальність застрахована Акціонерному товаристві «Страхова компанія «КРАЇНА», тому відповідачем в даному спорі повинна бути саме ця особа, не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції з тих підстав, що в суді першої інстанції ОСОБА_2 про даний факт не заявляв і відповідних доказів не надавав. 
Суд апеляційної інстанції докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймає лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. ОСОБА_2 про неможливість подання даних доказів не заявляв. 
Інші аргументи апеляційних скарг також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, чи незгоди скаржників із відповідними висновками суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до  ч.1 ст. 375 ЦПК  України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, - 

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 29.03.2021

Судді: 

О.А.Письменний О.Л.Дуковський Л.М.Дьомич