П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
10 лютого 2021 р.	м. Одеса	Справа № 540/2730/20	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Херсон;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
07.12.2020 року;
Головуючий в 1 інстанції: Ковбій О.В.
                 П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Димерлія О.О.
                                                            – Танасогло Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не здійснення нарахування та виплати на рахунок необхідної суми грошового забезпечення, починаючи з 27 травня 2016 року по теперішній час, не здійснення її індексації, не розрахування та сплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат, середнього заробітку за час затримки розрахунків, моральної шкоди у розмірі 2 500 000 грн.;
зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області здійснити на користь ОСОБА_1 нарахування та виплату на рахунок необхідної суми грошового забезпечення, починаючи з 27 травня 2016 року, здійснити її індексацію, розрахувати та сплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат, середній заробіток за час затримки розрахунків у сумі визначеної судом;
стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області моральну шкоду у розмірі 2 500 000 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач 16.09.2020 року звернувся до УМВС України в Херсонській області зі скаргою, в якій просив здійснити нарахування та виплату необхідної суми грошового забезпечення, починаючи з 27.05.2016 року за вирахуванням сум, які були сплачені за рішенням судів по постанові КМУ №100 від 08.02.1995 року, здійснити її індексацію, розрахувати та сплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середній заробіток за час затримки розрахунків, моральну шкоду у розмірі 2500000 грн. Однак, станом на 23.09.2020 року позивач жодної відповіді не отримав. Позивач стверджує, що при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач мав би застосовувати норми спеціального законодавства, а саме Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016 року та постанови КМУ №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції". Одночасно позивач стверджує, що бездіяльність відповідача щодо невиплати всіх необхідних сум грошового забезпечення, починаючи з 27.05.2016 року заподіяла йому моральну шкоду та страждання, адже порено його нормальні життєві зв`язки, які вимагають нових додаткових зусиль для організації свого життя, тому просить стягнути 2500000 грн. належної компенсації.
Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо:
нарахування та виплати необхідної суми грошового забезпечення за період з 27.05.2016 року по 04.05.2020 року;
здійснення індексації грошового забезпечення за період з 27.05.2016 року по 13.04.2020 року;
нарахування та сплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат за період з 27.05.2016 року по 13.04.2020 року;
стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків за період з 27.05.2016 року по 13.04.2020 року.
Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2020 року по 07 грудня 2020 року.
Стягнув з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 травня 2020 року по 07 грудня 2020 року в сумі 6135,00 гривень з відрахуванням обов`язкових платежів.
Визнав протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не розрахування та не сплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат за період з 14 квітня 2020 року по 07 грудня 2020 року.
Зобов`язав Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 за період з 14 квітня 2020 року по 07 грудня 2020 року.
Стягнув з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 5000 грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.
В інший частині позову суд відмовив.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки нормам законодавства, що регулює спірні правовідносини, та обставинам справи і помилково не враховано, що постанова КМУ №100 від 08.02.1995 року не може бути застосована до спірних правовідносин з відповідачем, оскільки спеціальний порядок визначення йому грошового забезпечення врегульований наказом МВС України №260 від 06 квітня 2016 року та постановою КМУ №988.
Судом першої інстанції з`ясовано, що рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року по справі №540/379/19 визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Херсонській області №3 о/с від 29.01.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС в Херсонській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління Міністерства внутрішніх справ в Херсонській області.
Наказом УМВС у Херсонській області "Про особовий склад" від 13.05.2019 року №6 о/с на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року по справі №540/379/19 скасовано пункт наказу УМВС України в Херсонській області від 29 січня 2019 року №3 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС.
16.09.2020 року позивач звернувся до УМВС України в Херсонській області із скаргою, в якій просив протягом 3 діб з моменту отримання даної скарги здійснити нарахування та виплату на рахунок, на який раніше сплачувались грошові кошти, необхідну суму грошового забезпечення починаючи з 27 травня 2016 року, за вирахуванням сум, які сплачені за рішенням судів по постанові КМУ №100 від 08.02.1995 року, здійснити її індексацію, розрахувати та сплатити компенсацію втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середній заробіток за час затримки розрахунків та моральну шкоду у розмірі 2500000 грн.
Розглянувши звернення позивача, УМВС України у Херсонській області листом від 30.09.2020 року №10/С-68/оп повідомило, що суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом судового розгляду у справах №821/2082/17; №540/2520/18; №540/379/19; №540/2289/19, відповідні судові рішення є виконані, кошти перераховані на картковий рахунок.
Також, Управлінням зазначено, що питання стосовно стягнення індексації сум грошового забезпечення, середнього заробітку за час затримки розрахунку у вигляді грошового забезпечення, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, були предметом розгляду у справах №540/2655/18; №540/1527/19; №540/1973/19 та №540/329/20, №821/2082/16 та №540/2520/18; №540/1973/19.
Щодо виплати грошового забезпечення на підставі Порядку і умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС України із специфічними умовами навчання №260, затвердженого наказом МВС України №260 від 06.04.2016, відповідач повідомив, що у вищезазначених рішеннях період з 13.05.2019 року (день видання УМВС України в Херсонській області наказу №6о/с "Про поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ") прирівняний судами до вимушеного прогулу, у зв`язку з чим грошове забезпечення стягнуте в розмірі згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.
З питання виконання рішень, ухвалених судами на користь ОСОБА_1 , повідомлено, що залишаються невиконаними рішення у справі №540/2289/19 в частині стягнення моральної шкоди та рішення у справі №540/329/20 в частині виплати компенсації втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати у відповідності до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, за період з 20.02.2019 року по 13.04.2020 року та стягнення моральної шкоди.
Управління додатково зазначило, що після надходження коштів на виконання рішення на рахунки УМВС України в Херсонській області вони невідкладно будуть перераховані.
Посилаючись на протиправність бездіяльності відповідача щодо не здійснення нарахування та виплати вказаних сум грошового забезпечення та моральної шкоди, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Структура, умови та порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ встановлені постановою Кабінету Міністрів від 07.11.2007 року №1294 та Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства Внутрішніх Справ від 31.12.2007 року №499, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 205/14896, яка втратила чинність до 31.12.2016 року.
Проте, зазначені нормативно-правові акти не врегульовують порядок визначення грошового забезпечення особі, яка поновлена на роботі, але не працювала з незалежних від неї причин.
Загальні економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці врегульовано Законом України "Про оплату праці" від 24.03.1995 року №108/95-ВР, який на момент розгляду даної справи є чинним.
Відповідно до  ч. 1 ст. 21 Закону України від 24.03.1995 року №108/95-ВР працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Гарантії дотримання прав працівників щодо оплати праці визначено ст. 22 Закону від 24.03.1995 року №108/95-ВР, зокрема суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Норми Кодексу законів про працю України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. 
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 КЗпП України).
Під час вирішення спору по суті судом першої інстанції вірно встановлено, що у період з 05.05.2020 року позивачу не нараховувалось та не виплачувалось грошове забезпечення, оскільки наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області від 13.05.2019 року №6 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС без встановлення розміру окладу, надбавок, доплат у зв`язку зі скороченням даної посади зі штатного розпису.
Водночас, відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Нормами трудового законодавства не передбачено, з якого моменту рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі вважається виконаним.
Натомість, положеннями ч. 2 ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про поновлення особи на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.
Відповідачем не заперечується, що наказом від 13.05.2019 року №6 о/с позивача поновлено на посаді, з якої його незаконно звільнено, проте розмір грошового забезпечення, а саме розмір окладу, надбавок доплат тощо зазначеним наказом встановлено не було.
Судом з урахуванням наведених обставин правильно визначено, що право громадян на заробітну плату захищене законом. Закріплюючи право кожного на винагороду за працю, держава забороняє будь-яку дискримінацію в оплаті праці. Роботодавець не повинен встановлювати оплату праці, яка  погіршує стан працівника в порівнянні з попереднім розміром грошового забезпечення, тим паче в сфері державного регулювання оплати праці. Якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.
Відтак, має місце бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, в тому числі у період з 05.05.2020 року по день винесення рішення суду.
Доводи відповідача про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення позивачу не здійснювалися, в тому числі, у зв`язку із відсутністю бюджетних асигнувань та кошторису, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованими, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та вирішення спору УМВС України в Херсонській області не ліквідовані, не виключені з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, а тому не позбавлені правосуб`єктності (правоздатності та дієздатності) вчиняти дії, спрямовані на забезпечення прав та інтересів своїх працівників.
Внаслідок бездіяльності відповідача щодо створення умов для виконання позивачем його посадових обов`язків відповідно до посади, на яку було поновлено, відсутня вина позивача у фактичному не виконанні посадових обов`язків, а тому такий період перебування позивача у трудових  правовідносинах з УМВС України в Херсонській області прирівнюється до вимушеного прогулу працівника.
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Вимушений прогул працівника має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору, незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його.
За правилами абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Згідно із п. 4 Порядку від 08.02.1995 року №100 в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника,  розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
Враховуючи те, що позивач не виконував своїх посадових обов`язків з незалежних від нього причин, в межах даних спірних правовідносин невиплачене грошове забезпечення підлягає розрахунку, виходячи з установленого йому посадового окладу, як це передбачено п. 4 Порядку від 08.02.1995 року №100. 
При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що застосуванню до спірних правовідносин підлягає Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, оскільки позивач не набув статусу поліцейського Національної поліції, у зв`язку із чим відсутні підстави для застосування приписів «Порядку і умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання" згідно наказу МВС №260 від 06.04.2016", постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №988 "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції".
Разом з цим, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку обставинам справи, нормам адміністративного процесуального законодавства та правильно враховано, що згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, судовими рішеннями, які набрали чинності у справах №821/2082/17, №540/379/19, 540/2289/19 встановлено, що сума грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 900 грн. на місяць, виходячи з установленого посадового окладу 900 грн. згідно наказу УМВС №182 о/с від 10.06.2015 року, що з урахуванням вимог ст. 78 КАС України додатковому доведенню не підлягає у даній справі.
Разом з цим, під час визначення періоду, який підлягає включенню до розрахунку спірної суми грошового забезпечення позивача, судом першої інстанції вірно враховано висновки постановленої в цій справі ухвали про закриття провадження у справі, згідно яких судами вже вирішено питання про грошове забезпечення позивача за період з 27.05.2015 року по 04.05.2020 року.
Останньою за хронологією рішень з приводу грошового забезпечення ОСОБА_1 є постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2020 року по справі №540/2289/19, якою вирішено стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 квітня 2019 року по 04 травня 2020 року в сумі 10 472,73 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів. Рішення в наведеній судом частині виконано УМВС 26.06.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням №37 від 26.06.2020 року на суму 10 315,64 грн. (а.с. 32-33).
Після цього жодних нарахувань та виплат грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідачем не здійснювалося.
Таким чином, період з 05.05.2020 року по день винесення судового рішення прирівнюється до вимушеного прогулу в межах даних спірних правовідносин, тому позивач мав право на отримання середньомісячного грошового забезпечення саме за період з 05.05.2020 року по дату винесення судового рішення по даній справі.
Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Разом з цим, судом першої інстанції правильно застосовано правилами п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, оскільки, як встановлено судом по справі №540/379/19, перед звільненням, яке було предметом позову та відбулося 29.01.2019 року, позивач жодного дня не працював. Після поновлення ОСОБА_1 на посаді, яке відбулось на підставі наказу від 13.05.2019 року №6 о/с, позивач також жодного дня не працював, що визнається сторонами.
У зв`язку із чим, обрахуванню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача підлягає з урахуванням суми місячного грошового забезпечення у розмірі 900 грн. та кількості календарних днів за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2020 року по 07.12.2020 року, що становить 150 робочих днів.
Згідно із Порядком №100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), тобто, в даному випадку 1800 / 44 днів = 40,9 грн.
Таким чином, розмір грошового забезпечення позивача за цей період становить 6135 грн. (40,9 х 150), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Саме такий розрахунок розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача наведено в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.05.2020 року по справі №540/2289/19.
Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 про здійснення індексації грошового забезпечення з 14.04.2020 року, судом першої інстанції вірно враховано, що правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року №1282-XII.
Статтею 1 Закону України від 03.07.1991 року №1282-XII визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст. 2 Закону України від 03.07.1991 року №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі.
Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об`єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно із ст. 4 Закону України від 03.07.1991 року №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. 
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. 
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. 
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Наведені положення Закону кореспондуються із приписами Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078.
Разом з цим, п. 2 Порядку від 17.07.2003 року №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі; допомога по безробіттю, що надається відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їх сімей.
Відповідно до п. 3 Порядку від 17.07.2003 року №1078 до об`єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.
Аналіз даних правових норм свідчить про те, що індексації не підлягають грошові кошти, які мають одноразовий характер, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати.
Таким чином, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу носить разовий характер, не є оплатою праці позивача та не є виплатою, яка йому була нарахована, але не виплачена в установленому порядку.
Щодо позовної вимоги позивача про розрахування та сплати компенсації втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат з 14.04.2020 року судом першої інстанції вірно враховано, що питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.
Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Зі змісту вказаних норм слідує, що їх дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ).
Пунктом 1 Порядку від 21.02.2001 року №159 передбачено, що його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно із п.п. 2, 3 Порядку від 21.02.2001 року №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
За правилами п. 4 Порядку від 21.02.2001 року №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Використане у ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та п. 4 Порядку від 21.02.2001 року №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Отже, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої Закону та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Водночас, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст.ст. 1-3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ, окремих положень Порядку від 21.02.2001 року №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але невиплачені.
Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16), та Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17), від 15 серпня 2019 року (справа №674/24/17), від 19 вересня 2019 року (справа № 664/4070/15-а).
Відповідачем не надано жодних доказів того, що позивачу своєчасно виплачувалось належне йому грошове забезпечення у період з 14.04.2020 року. За доводами відповідача у нього відсутній обов`язок та можливість виплати грошового забезпечення позивачу як працівнику міліції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.
Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у сумі визначеній судом, судом першої інстанції вірно враховано, що за правилами ст.ст. 1, 2, 4, 7 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ обчислення та здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) належить до компетенції підприємств, установ і організацій всіх форм власності та господарювання, які виплачують доходи. При цьому нарахування і виплата компенсації повинна здійснюватись у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Саме відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Тому, з урахуванням визначених ст.ст. 5, 245 КАС України способів захисту порушених прав, у даному випадку захист конкретного порушеного права позивача у спірних правовідносинах є визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, а не визначення конкретної суми, що належить до компетенції відповідача.
У даному випадку суд не наділений повноваженнями самостійно нараховувати належні до сплати суми, суд лише перевіряє правильність зазначених у позовних вимогах позивачем конкретних сум, про стягнення яких останній просить. 
При цьому, слід врахувати, що згідно із ст. 3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-ІІІ та п. 4 Порядку від 21.02.2001 року №159 сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).  
Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. 
За таких обставин, належним способом захисту порушеного права позивача є покладення на відповідача - УМВС України в Херсонській області обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати у відповідності до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 за період з 14.04.2020 року.
Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків за період з 14.04.2020 року, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, підставою для відповідальності є не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені трудовим законодавством строки. Зазначена відповідальність за таке правопорушення може настати лише за наявності двох юридичних фактів (умов): порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника або уповноваженого ним органу.
Разом з цим, судом першої інстанції вірно враховано, що наказом УМВС у Херсонській області "Про особовий склад" від 13.05.2019 р. №6 о/с позивача поновлено на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС, а отже, з 13.05.2019 року по теперішній час позивач перебуває у трудових відносинах із УМВС у Херсонській області.
З огляду на зазначене у позивача не виникає права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки трудові відносини із відповідачем не припинені, позивачу повинно нараховуватися грошове забезпечення як найманому працівнику.
Також, з урахуванням належної правової оцінки обставин справи та норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно враховано, що, обґрунтовуючи підстави для стягнення моральної шкоди, в результаті неправомірних дій/бездіяльності відповідача позивач посилається на пригніченість емоційного та душевного стану, підвищення тиску, погіршення настрою, виникнення депресії, отримання моральних страждань, адже порушились нормальні життєві зв`язки, що вимагає від нього нових додаткових зусиль для організації свого життя, для відстоювання справедливості, для чергового звернення до суду за захистом порушених прав, для пошуку засобів на існування у зв`язку із неотриманням заробітної плати. В очах рідних, близьких людей та колег - поліцейських він відчуває себе пригніченим, адже з листопада 2015 року по теперішній час, вже 5 років, відповідачем порушуються його права.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
За правилами ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації" (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації" (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі "Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі "Грідін проти Російської Федерації" (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня).
З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
Водночас, виходячи з того, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а також пропорційності задоволених вимог (сум, що підлягають нарахуванню або стягненню на користь позивача), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що співмірним та обґрунтованим розміром моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача та допущенням протиправної бездіяльності, становить 5 000 грн.
З огляду на викладене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 7 грудня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                        О.О. Димерлій
                                                                                                             
                                                                                                                     Т.М. Танасогло