Справа № 442/6037/20                                Головуючий у 1 інстанції: Кучаковський Ю.С. 
Провадження № 22-ц/811/2902/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:114

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 лютого 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Шеремети Н.О., Крайник Н.П.
при секретарі Ждан К.О.
без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 24 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , за участю заінтересованої особи ОСОБА_1 про продовження дії обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області із заявою, у якій на підставі ст.ст.350-1, 350-5, 350-8 ЦПК України просить продовжити обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , яким продовжити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1. Заборонити ОСОБА_1 перебувати за місцем її постійного проживання та реєстрації (перебування) за адресою: АДРЕСА_2 – строком шість місяців.
2. Заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця її проживання (перебування) за вищевказаною адресою: АДРЕСА_2 – строком шість місяців.
В обґрунтування заяви посилається на те, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що в зазначеній квартирі ОСОБА_1 вчиняв домашнє насилля щодо неї у присутності їх неповнолітніх дочок. Відтак, за її зверненням до правоохоронних органів Дрогобицького району 20.05.2020 працівником уповноваженого підрозділу органу Національної поліції України було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника, ОСОБА_1 , який діяв до 30.05.2020. 
28.05.2020 рішенням Дрогобицького міськрайонного суду винесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, дія якого закінчується 28.09.2020. Зазначає, що 19.06.2020 винесено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12020140110000772 від 11.05.2020 відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, де, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 , маючи умисел на спричинення заявнику, ОСОБА_2 , тілесних ушкоджень, схопив її однією рукою за шию, стискаючи силою, а іншу запхав до рота, розводячи пальцями в різні сторони.
Обвинувальний акт передано до Дрогобицького міськрайоного суду Лвівської області, де станом на сьогодні проводиться судовий розгляд. Зазначає, що вищезазначені заходи на заінтересовану особу не впливають належним чином та не сприяють припиненню проявів насильства, яке проявляється у психологічному тиску щодо заявника, і які полягають на даний момент у словесних погрозах ОСОБА_1 їй під час коротких зустрічей перед і після судових засідань, які тривають протягом останніх шести місяців, а тому вважає, що ОСОБА_1 буде продовжувати і далі проявляти безпідставні прояви агресії щодо неї та їх спільних дітей, оскільки в даний час перебуває в суді його позов до неї про розподіл спільної сумісної власності, справа № 442/2645/20, позаяк ОСОБА_1 мотивує свої позовні вимоги, в тому числі, і потребами в проживанні у вищезгаданій квартирі.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Продовжено дію обмежувального припису щодо ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, яким визначино наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1. Заборонено ОСОБА_1 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
2. Заборонено ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині заяви відмовлено.
Рішення суду допущено до негайному виконанню.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що виданий раніше обмежувальний припис не оскаржувався і ним виконувався. Звертає увагу на відсутність підстав для продовження дії обмежувального припису. Стверджує, що він ніколи не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, а також його не вчиняв. Жодного доказу про наявність ризиків вчинення ним домашнього насильства відносно ОСОБА_2 заявницею не подано, а інші доводи є надуманими та такими, що не знайшли свого підтвердження.
В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 24 вересня 2020 року та ухвалити нове, яким у задоволенні заявлених вимог відмовити.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 09 лютого 2021 року, є дата складення повного судового рішення –12 лютого 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Згідно рішення Дрогобицького міськрайонног осуду Львівської області від 28.05.2020 по справі № 442/3138/20 заяву задоволено частково: внесено обмежувальний припис щодо ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , на строк чотири місяці, яким визначено наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:
1. Заборонити ОСОБА_1 перебувати за місцем постійного проживання та реєстрації (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 .
2. Заборонити ОСОБА_1 наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; в іншій частині заяви відмовлено.
Згідно обвинувального акту від 19.06.2020 ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Вину у вчиненому визнає, проте на час розгляду справи в суді першої інстанції вирок у кримінальній справі не ухвалено.
Постановляючи оскаржуване рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 , суд виходив з тих обставин, що остання потребує захисту, оскільки заявниця звернулася до відповідних державних органів держави Україна за захистом від домашнього насильства, та на даний час є ознаки його вчинення, які не можуть бути поза розумним сумнівом спростовані.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України „Про запобігання та протидію домашньому насильству” (Закон № 2229-VIII)домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
економічне насильство – форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру;
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
За пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч. 5 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» за заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. 
У п. 9 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Як вбачається з фактичних обставин справи, між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникли неприязні стосунки, які призводять до конфліктів, у тому числі існує спір щодо поділу майна подружжя.
Крім того, згідно обвинувального акту від 19.06.2020 ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, потерпілою є ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що завдяки введенню обмежувального припису вдалося уникнути такої форми домашнього насильства як фізичне, проте очевидно, що припинення дії обмежувального припису щодо ОСОБА_1 суттєво збільшить ризик психологічного насильства. Зокрема, враховуючи те, що стосунки між колишнім подружжям ОСОБА_3 є такими, що ОСОБА_4 сприймає ОСОБА_1 як кривдника, між ними є численні судові процеси. 
Суд першої інстанції правильно врахував, що представник заявника підтвердила її слова про те, що ОСОБА_1 перед судовим засіданням висловлювався неналежним чином по відношенню до заявника, а отже, відсутність обмежувального припису викличе у заявника побоювання за свою безпеку, спричинять їй емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та може завдати шкоди психічному здоров`ю заявника, враховуючи її емоційний стан, коли вона описує за свої побоювання зі сторони ОСОБА_1 .
Колегія суддів звертає увагу скаржнику, що винесення обвинувального акту від 19.06.2020, згідно якого ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правоопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, відбулося після винесення Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 28 травня 2020 року обмежувального припису.
Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Оцінюючи ризики повторного вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 відносно колишньої дружини – ОСОБА_2 , суд правильно прийшов до висновку про необхідність продовження дії обмежувального припису щодо ОСОБА_1 на строк чотири місяці.
Визначені судом тимчасові обмеження є такими, що передбачені ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків – це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Колегія суддів вважає, що продовжений та визначений судом обмежувальний припис, є належними та адекватними заходами обмеження прав кривдника.
       Скаржником не доведено відсутності підстав вважати, про відсутність підстав для продовження дії обмежувального припису.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області 24 вересня 2020 року - залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 12 лютого 2021 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        Н.О. Шеремета

                                                                       Н.П. Крайник