ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 603/541/20	Головуючий у 1-й інстанції Гудкова Ю.Г. 	
Провадження № 22-ц/817/306/21 	Суддя - доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 311020000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Дикун С. І., Парандюк Т. С., 
за участю секретаря - Боднар Р.В. 
та сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Андрусенка І.Я., представника відповідача Монастириської міської ради Тернопільської області — Кравець М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №603/541/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року, ухваленого суддею Гудкова Ю.Г., повний текст якого складений 10 грудня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Тернопільської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
у вересні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, який був змінений під час розгляду справи, до Монастириської міської ради Тернопільської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 87 752 (вісім сім тисяч сімсот п`ятдесят дві) гривні 42 копійки, за періоди: з 01 січня 1997 року по 06 листопада 2008 року, з 01 вересня 2009 року по 11 березня 2010 року, з 02 серпня 2010 року по 31 березня 2011 року, з 05 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року; стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 5 467 (п`ять тисяч чотириста шістдесят сім) гривень 54 копійки, а також 8 000 (вісім тисяч) гривень моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1  зазначила, що за період роботи з 1997 року по 2015 рік у будинку культури у с. Ковалівка вона жодного разу не перебувала у основній щорічній відпустці. Під час звільнення їй жодного разу не виплачено компенсації за невикористану відпустку. Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.03.2020 року стягнуто з Монастириської міської ради в користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі 2 191 грн 59 коп. У зв`язку з тим, що позивач після припинення трудових відносин 06.11.2006 р., 11.03.2010 р., 31.03.2011 р., 31.12.2014 р. під час розрахунку не отримувала у строки, встановлені ст.116 КЗпП України, компенсацію за невикористані відпустки, дані кошти знецінились внаслідок інфляції. Позивач вважає, що має право на отримання компенсації за втрату частини доходів через порушення строків їх виплати у сумі 5 467,54 грн. Крім того, у зв`язку з тим, що позивачу не виплачено компенсацію за невикористані відпустки ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача середній заробіток за періоди: з 06.11.2006 р. по дату проведення розрахунку; з 11.03.2010 р. по дату проведення розрахунку; з 31.03.2011 р. по дату проведення розрахунку; з 31.12.2014 р. по дату проведення розрахунку. Просить визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та поновити їй строк звернення до суду, посилаючись на те, що рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 13.03.2020 року, яке набрало законної сили 10.06.2020 року. Вказаними неправомірними діями роботодавця, які проявились у несвоєчасному розрахунку з працівником під час звільнення та невиплатою належних їй грошових сум, позивачу завдано моральну шкоду, яку оцінює у 8 000 грн. На підставі наведеного позивач просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року об`єднано в одне провадження цивільні справи №603/541/20 (провадження №2/603/240/2020) за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, №603/542/20 (провадження №2/603/241/2020) за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, №603/568/20 (провадження №2/603/248/2020) за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради про відшкодування моральної шкоди, присвоївши єдиний унікальний номер 603/541/20 (провадження №2/603/240/2020) (а.с. 57).
Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Тернопільської області — задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.
Стягнуто з Монастириської міської ради в користь ОСОБА_1 5 467 (п`ять тисяч чотириста шістдесят сім) гривень 54 копійки компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку, а також 500 (п`ятсот) гривень моральної шкоди.
У задоволенні решти вимог — відмовлено.
Стягнуто з Монастириської міської ради в користь держави судовий збір в розмірі 507 (п`ятсот сім) гривень 95 копійок.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  — адвокат Андрусенко Ігор Ярославович просить скасувати рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог по справі №603/541/20 та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Монастириської міської ради Тернопільської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди задоволити повністю, посилаючись на те, що воно в частині відмовлених позовних вимог є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 — адвокат Андрусенко І.Я. зазначив, що за період роботи з 1997 року по 2015 рік у будинку культури у с. Ковалівка позивачка жодного разу не перебувала в основній щорічній відпустці і під час звільнень не виплачувалась компенсація за невикористану відпустку. У зв`язку із тим, що їй у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України не було виплачено компенсацію за невикористані відпустки за період роботи прибиральницею Ковалівського сільського будинку культури в с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 01 січня 1997 року по 06 листопада 2008 року, за період роботи технічним працівником службових приміщень в сільському будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 01 вересня 2009 року по 11 березня 2010 року, за період роботи прибиральником службових приміщень сільського будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 02 серпня 2010 року по 31 березня 2011 року, за період роботи прибиральником службових приміщень Ковалівського будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 05 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, остання вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вказаними неправомірними діями роботодавця, які проявились у несвоєчасному розрахунку із працівником під час звільнення та невиплатою компенсації за невикористану відпустку, позивачці завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 8 000 гривень. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких остання зазнала через несвоєчасну виплату компенсації за невикористані відпустки. Для отримання вказаної компенсації позивачка була змушена докласти додаткових зусиль, потратити свій вільний час та звернутись до суду для відновлення свого порушеного права. Остання змушена була неодноразово відвідувати судові засідання для того, щоб відновити свої порушені права працівника. Через вказані обставини вона постійно відчувала сильні душевні переживання та тривогу. Наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача встановлено рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року у справі №603/765/19.
Від Монастириської міської ради Тернопільської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року у справі №603/541/20 — залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду винесене у відповідності до норм чинного законодавства. Вони погоджуються з рішенням щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 3 500 гривень, так як вказана сума є співмірною зі встановленим розміром заборгованості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом було враховано конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер немайнових втрат. Зокрема, ураховано тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 — адвокат Андрусенко І.Я. апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.
Представник Монастириської міської ради Тернопільської області — Кравець М.В. апеляційної скарги не визнала, вважаючи рішення суду обґрунтованим та законним.
Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Враховуючи те, що рішення Монастириського районного суду від 01 грудня 2020 року оскаржується лише в частині виплати середнього заробітку за весь час затримки в порядку статті 117 КЗпП України та відшкодування моральної шкоди, тому апеляційний суд переглядає рішення лише в цій частині.
Судом встановлено, що рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року, яке залишено без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 10 червня 2020 року, позовні вимоги представника позивача — адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до Монастириської міської ради про стягнення компенсації за невикористану відпустку — задоволено частково.
Стягнуто з Монастириської міської ради в користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в загальній сумі — 2 191,59 коп, з яких:
- 1 212 грн. 68 коп. за період роботи прибиральницею Ковалівського сільського будинку культури в с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 01.01.1997 року по 06.11.2006 року;
- 76 грн. 83 коп. за період роботи технічним працівником службових приміщень в сільському будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 01.09.2009 року по 11.03.2010 року;
- 121 грн. 60 коп. за період роботи прибиральником службових приміщень сільського будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 02.08.2010 року по 31.03.2011 року;
- 780 грн. 48 коп. за період роботи прибиральником службових приміщень Ковалівського будинку культури с. Ковалівка Монастириського району Тернопільської області з 05.01.2012 року по 31.12.2014 року. 
В іншій частині позовних вимог — відмовлено.
Стягнуто з Монастириської міської ради в користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 35-44).
Ухвалою Монастириського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2020 року внесено виправлення в текст резолютивної частини скороченого та повного рішення Монастириського районного суду Тернопільської області №603/765/19 від 13.03.2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Монастириської міської ради про стягнення компенсації за невикористану відпустку замінено період “з 01.01.1997 року по 06.11.2006 рік” на період “з 01.01.1997 року по 06.11.2008 рік”.
Монастириською міською радою виконано рішення Монастириського районного суду від 13.03.2020 року у справі №603/765/19 в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в загальній сумі 2 191 грн 59 відповідно до платіжного доручення №801 від 14.04.2020 року (письмова заява свідка №1267/02-20 від 08.10.2020 року, подана в порядку ст.93 ЦПК України) (а.с. 48).
Копія вищевказаного платіжного доручення №801 від 14.04.2020 року долучена до матеріалів справи (а.с. 49).
Згідно письмових пояснень відповідача в порядку ст.93 ЦПК України №1271/02-20 від 08.10.2020 року Монастириською міською радою надано фактичну кількість робочих днів за період з дня звільнення з роботи ОСОБА_1 по дату виплати їй компенсації за невикористану відпустку (14.04.2020 р.): з 06.11.2008 р. - 2 864 робочих дні, з 11.03.2010 р. - 2 546 робочих днів, з 31.03.2011 р. - 2 260 робочих днів, з 31.12.2014 р. - 1 319 робочих днів (а.с. 94).
Як убачається з довідок: №1162/06-29, №1164/06-29, №1166/06-29, №1168/06-29, виданих 17.09.2020 року Монастириською міською радою, ОСОБА_1 дійсно працювала в Ковалівському сільському будинку культури прибиральницею (прибиральницею службових приміщень та технічним працівником службових приміщень), її середньоденна заробітна плата за період вересень-жовтень 2008 року становить 6 грн 43 коп, середньомісячна - 144 грн 78 коп; середньоденна заробітна плата за період січень-лютий 2010 року - 9 грн 54 коп, середньомісячна - 186 грн 00 коп; середньоденна заробітна плата за період лютий-березень 2011 року - 11 грн 20 коп, середньомісячна - 235 грн 25 коп; середньоденна заробітна плата за період листопад-грудень 2014 року - 16 грн 64 коп, середньомісячна - 357 грн 79 коп (а.с. 104, 106, 108, 110).
Задовольняючи позов в частині стягнення компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5467,54 грн., суд першої інстанції виходив з вимог статті 34 Закону України “Про оплату праці” та Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 № 1427, а також частин 1, 4 ст.206 ЦПК України, зокрема у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Визначаючись із позовними вимогами в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції врахував висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема розмір простроченої заборгованості, яка менша у сорок раз від визначеного позивачем середнього заробітку, період затримки та з чим була пов`язана тривалість такого періоду, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку майнових втрат працівника і з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача визначив розмір відповідальності відповідача у сумі 3500 грн. за всі періоди прострочення виплати належної при звільненні позивачу компенсації за невикористані відпустки.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд врахував конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, а також тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і прийшов до висновку, що справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 грн.
Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівники в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 “Про практику застосування судами законодавства про оплату праці”, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Вказаний висновок висловлений в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15ц вказала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критерії встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця і тому в пункті 91 вказала, що слід врахувати при зменшенні розміру відшкодування:
?розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
?період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
?ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
?інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах.
Враховуючи те, що невиплачена при звільненні компенсація за невикористані відпустки становила 2191,59 грн., що в 40 раз менша, ніж визначене позивачем відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку — 87752,42 грн.
Крім цього, позивач звернулася з позовом про стягнення компенсації за невикористані відпустки лише у грудні 2019 року, яка відразу ж після ухвалення рішення була виплачена позивачу. Відповідач жодного разу не заперечував у наданні відпустки позивачу, яка не бажала її отримувати.
Тому, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, враховуючи справедливість та пропорційність, суд першої інстанції правильно визначив розмір відповідальності відповідача у сумі 3500 грн.
В зв`язку з цим не заслуговують на увагу доводи заявника, що судом безпідставно зменшено розмір відповідальності відповідача за несвоєчасно виплачену компенсацію за невикористані відпустки.
Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд вірно врахував конкретні обставин справи, характер і обсяг страждань, яких зазнала позивач, зокрема тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих відносинах, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану і справедливо визначив розмір компенсації в сумі 500 грн.
Тому не заслуговують на увагу доводи заявника, що суд не достатній визначив їй розмір моральної шкоди, заподіяної відповідачем.
Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича слід залишити без задоволення, а рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року — залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі — у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — адвоката Андрусенка Ігоря Ярославовича — залишити без задоволення.
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року — залишити без змін.
Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення виготовлений 08 березня 2021 року.

Головуючий 
Судді