Постанова
Іменем  України 
 
17 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 642/6806/18
провадження № 61-15093св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Харківський національний педагогічний університет імені Г. С. Сковороди,
третя особа - ректор Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди Прокопенко І. Ф.,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року у складі судді Вікторова В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2019 року у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Кіся П. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди та просила скасувати накази Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди: від 27 червня 2016 року № 94 в частині попередження її про звільнення за скороченням; від 29 серпня 2016 року № 116 в частині звільнення з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з 31 серпня 2016 року; від 05 вересня 2016 № 121 про часткову зміну наказу від 29 серпня 2016 року № 116. Також просила поновити її на посаді викладача кафедри всесвітньої історії Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди.
В обґрунтування позову зазначала, що вона працювала викладачем на кафедрі всесвітньої історії Харківського державного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди з 02 жовтня 2000 року. В подальшому назва навчального закладу була змінена на Харківській національний педагогічний університет імені Г. С. Сковороди. 
Узв`язку з реорганізацією кафедри вона 30серпня 2010 року була переведена на посаду викладача кафедри історії. 
Наказом № 94 від 27 червня 2016  року у зв'язку зі змінами в навчальних планах та значним зменшенням державного фінансування і учбового навантаження на 2016/2017 навчальний рік та згідно з рішеннями кафедр її попереджено про звільнення за скороченням на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України з 31 серпня 2016 року.  Проте зазначений наказ вона не отримувала, а з 01 липня 2016 року по 26 серпня 2016 року знаходилась у щорічної відпустці. Рішенням первинної профспілкової організації університету від 29 серпня 2016 була наданазгода на її звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та в цей же день наказом № 116 її було звільнено із займаної посади узв`язку зі скороченням штату працівників. 
З 17серпня 2016 року по 02 вересня 2016 року вона перебувалана лікарняному, до роботи приступила 03 вересня 2016 року і звернулася із заявою про продовження відпустки у зв`язку з її тимчасовою непрацездатністю на підставі статті 80 КЗпП України.
Наказом Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди № 121 від 05 вересня 2016 року частково змінено наказ № 116 від 29 серпня 2016 року, зазначено: « ОСОБА_1 ,  викладача кафедри всесвітньої історії, звільнити у зв`язку із скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з 03 вересня 2016 року з виплатою компенсації за невикористану у зв`язку з хворобою частину відпустки у розмірі 19 календарних днів». 
При вивільненні працівника з ініціативи адміністрації або уповноваженого ним органу необхідно дотримуватися правил щодо його переведення на іншу роботу за наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівника. Її звільнення було проведено з порушенням трудового законодавства, їй не запропонували інші вакантні посади, не зважаючи на те, що доцент кафедри всесвітньої історії на момент її звільнення перебувала в декретній відпустці.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03 липня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідачем було дотримано порядок вивільнення працівника, оскільки мало місце скорочення штату, внаслідок чого була скорочена посада, на якій працювала позивач та остання була попереджена про наступне звільнення не пізніше, ніж за два місяці, і відмовилась подавати документи для участі в конкурсі на заміщення посад в Харківському національному педагогічному університеті імені Г. С. Сковороди.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня  2019 року і постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2019 року  та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому, одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.
 
В матеріалах справи відсутній штатний розпис Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди за 2016 рік (до її звільнення та після).
 
Наказ про скорочення від 29 серпня 2016 року та наказ про звільнення від 05 вересня 2016 року вона отримала 24 жовтня 2016 року разом з трудовою книжкою, однак наказ про скорочення має бути виданий не пізніше, ніж за два місяці до дати звільнення.
 
З 30 серпня 2010 року в зв`язку з реорганізацією кафедри її було переведено на посаду викладача кафедри історії, а звільнили її як викладача кафедри всесвітньої історії, у її трудовій книжці відсутні відомості про зміну назви кафедри.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження  у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Харкова.
 
02 грудня 2019 року справа № 642/6806/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи                               в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 на підставі наказу  № 20 від 30 січня 2007 року була затверджена на посаді викладача кафедри всесвітньої історії у зв`язку з обранням за конкурсом.
Наказом № 125 від 27 серпня 2010 року в зв`язку з реорганізацією кафедри ОСОБА_1 переведено на посаду викладача кафедри історії.
Відповідно до витягу з протоколу № 11 засідання кафедри всесвітньої історії Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди від 07 червня 2016 року на вказаному засіданні було встановлене попереднє навчальне навантаження науково - викладацького складу. У протоколі зазначено, що у викладача ОСОБА_1 навантаження не планується, тому кафедрою всесвітньої історії прийнято рішення про її скорочення з 31 серпня 2016 року.
Наказом № 94 від 27 червня 2016 року ОСОБА_1 попереджено про звільнення за скороченням (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з 31 серпня 2016 року у зв`язку зі змінами у навчальних планах та значним зменшенням держфінансування і учбового навантаження на 2016/2017 навчальний рік.
Витяг із зазначеного наказу відповідач надіслав засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 30 червня 2016 року.
З протоколів № 19 від 11 серпня 2016 року та № 20 від 29 серпня 2016 року засідання Первинної профспілкової організації Харківського національного педагогічного університету імені Г. С.Сковороди вбачається, що ОСОБА_1 була інформована про погодження питання щодо скорочення посади викладача всесвітньої історії, яку вона займала згідно штатного розпису, з адміністрацією університету. Розгляд питання про звільнення позивача проводився без її участі, оскільки позивач не прибула на засідання профспілки, хоча була двічі запрошена на розгляд справи. 
Рішенням первинної профспілкової організації Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди від 29 серпня 2016 року, оформленим протоколом № 20, надано згоду на звільнення викладача кафедри всесвітньої історії ОСОБА_1 з 31 серпня 2016 року.
Наказом № 116 від 29 серпня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) у зв`язку зі змінами у навчальних планах та значним зменшенням держфінансування і учбового навантаження на 2016/2017 навчальний рік та згідно з рішеннями кафедр, рішенням профспілкового комітету скороченням штату працівників.
Наказом Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди № 121 від 05 вересня 2016 року частково змінено наказ № 116 від 29 червня 2016 року, вказано, що викладача кафедри всесвітньої історії ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з скороченням чисельності працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з 03 вересня 2019 року у зв`язку з наданим лікарняним. Виплачено компенсацію за невикористану у зв`язку з хворобою частину відпустки у розмірі 19 календарних днів.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частини перша, третя статті 49-2 КЗпП України).
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом першим статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на інше роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення чисельності чи штату працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність такого скорочення.
 
Разом з тим у справі, що переглядається, суди не встановили, чи  у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, не дослідили штатні розписи Харківського національного педагогічного університету імені Г. С. Сковороди з моменту попередження ОСОБА_1 про звільнення за скороченням по день її звільнення.
 
Окрім того, суди не досліджували питання наявності чи відсутності вакантних посад в Харківському національному педагогічному університеті імен Г. С. Сковороди з дня попередження ОСОБА_1 про скорочення та до дня її звільнення.
 
Відтак висновки судів про відсутність вакансій, які могли бути запропоновані позивачу, не підтверджені належними та допустимими доказами.
 
Враховуючи наведене, передчасними є висновки судів про законність звільнення ОСОБА_1 .
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 травня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 03 липня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
    Головуючий	    В. І. Крат 	
 	 	
Судді	Н. О. Антоненко   І. О. Дундар	
 	 	
 	Є. В. Краснощоков    М. Ю. Тітов