Ухвала
 
28 січня 2021 року
м. Київ
 
справа № 554/5073/20
провадження № 61-1192ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
вирішуючи питання про відкриття касаційного за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Сервіс Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з управління будинком, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
09 червня 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Сервіс Плюс» (далі - ТОВ «УК «Сервіс Плюс») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з управління будинком. 
 
Позов обґрунтовано тим, що протоколом зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку на АДРЕСА_1 від 02 квітня 2018 року ТОВ «УК «Сервіс Плюс» визначено управителем такого будинку, встановлено перелік та вартість послуг. ТОВ «УК «Сервіс Плюс» у повному обсязі виконувало взяті на себе зобов`язання, зокрема, забезпечувало електропостачання місць загального користування будинку та ліфтів, а також їх повне технічне обслуговування, прибирання під`їздів та прибудинкової території, обслуговування внутрішньо будинкових мереж газопостачання, водопостачання, водовідведення та електропостачання, вивезення твердих побутових відходів.
 
ОСОБА_1 , будучи власником квартири АДРЕСА_1 , такі послуги з управління будинком отримував, але ухилявся від їх оплати, внаслідок чого утворилася заборгованість, розмір якої, з урахуванням індексу інфляції та 3 процентів річних складає 5 368,15 грн. 
 
Із урахуванням наведених обставин, ТОВ «УК «Сервіс Плюс» просило стягнути із відповідача на його користь заборгованість за послуги з управління будинком за період з 01 січня 2019 року по 01 червня 2020 року у розмірі 5 057,75 грн, 3 проценти річних у розмірі 113,35 грн та 197,05 грн інфляційних нарахувань, а всього 5 368,15 грн та 10 219,00 грн судових витрат.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2020 року у задоволенні позову ТОВ «УК «Сервіс Плюс» відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено фактичного надання послуг з управління багатоквартирним будинком та факту виникнення таких договірних відносин між ТОВ «УК «Сервіс Плюс» та ОСОБА_1 , оскільки витяг із протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку від 02 квітня 2018 року не підписано усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, натомість складений і підписаний особою, інформація про яку, як про співвласника будинку чи уповноважену особу на такі дії, у протоколі загальних зборів та у матеріалах справи відсутня. 
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу ТОВ «УК «Сервіс Плюс» задоволено. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УК «Сервіс Плюс» заборгованість за послуги з управління будинком за період з 01 січня 2019 року по 01 червня 2020 року у розмірі 5 057,75 грн, 3 проценти річних у розмірі 113,35 грн та 197,05 грн інфляційних нарахувань, а всього 5 368,15 грн. Вирішено питання про судові витрати.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як споживач, зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15.
 
22 січня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову у цій справі є стягнення боргу за послуги з управління будинком у розмірі 5 368,15 грн, що є меншим, ніж сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (227 000,00 грн), а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.
 
При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. 
 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими з урахуванням того, що практика розгляду судами такої категорії спорів є усталеною.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року у справі № 554/608/19, щодо обставин справи, яким вже надано оцінку при розгляді іншої справи, в якій брали участь ті самі особи, зокрема тому факту, що протокол зборів співвласників багатоквартирного будинку на АДРЕСА_1 від 02 квітня 2018 року визнаний судом як неналежний доказ.
 
Такі доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, та оцінки доказів. 
Проте, підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. 
 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що питання встановлення обставин, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, та оцінки доказів, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними. 
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.
 
Оскільки, касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Сервіс Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за послуги з управління будинком відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Судді:	О. В. Ступак     І. Ю. Гулейков     Г. І. Усик