У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 лютого 2021 року
м. Київ
 
справа №737/22/20
провадження № 51-569ск21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого                       ОСОБА_1 , 
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Салтикова Дівиця Куликівського району Чернігівської області, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого 
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.  286 Кримінального кодексу України (далі – КК) і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.  2 ст. 286 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Вирішено цивільний позов, питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року вищевказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами встановлено, що ОСОБА_5 13 жовтня 2019 року близько 15:40, керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем «ВМW-520», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись поблизу господарства №39 по вул. Миру в смт Куликівка Куликівського району Чернігівської області від центру смт Куликівка в напрямку м. Ніжин, в порушення п. п. 2.9, 12.1 Правил дорожнього руху не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням, внаслідок чого допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїжджої частини, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась по правому, відносно напрямку руху автомобіля, тротуару вул. Миру в напрямку центру смт Куликівка. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити судові рішення та призначити покарання із застосуванням положень, визначених ст. 75 КК.
Свої вимоги мотивує тим, що місцевий та апеляційний суди при призначенні ОСОБА_5 покарання не в повній мірі врахували відомості про нього. 
На думку захисника, суди формально зазначили про наявність такої пом`якшуючої обставини, як добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілій та не врахували активні дії засудженого відразу після вчинення ДТП щодо добровільного відшкодування заподіяної потерпілій матеріальної шкоди в розмірі 50000 грн, витрат на її лікування та моральної шкоди в розмірі 15000 грн. Крім того, скаржник вважає, що суди мали б врахувати й інші пом`якшуючі обставини, зокрема, притягнення до кримінальної відповідальності вперше та наявність на утриманні двох малолітніх дітей. Вказує, що апеляційний суд не навів мотивів неврахування досудової доповіді органу пробації, в якій зазначено, що виправлення засудженого ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства. Стверджує, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки суди не врахували всіх обставин, що відповідно до ст. 65 КК впливають на призначення покарання. Вважає, що судові рішення не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до засудженого ОСОБА_5 положень ст.  75 КК. Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання. 
За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, який раніше не судимий, працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивні характеристики, стан здоров`я, досудову доповідь органу пробації, а також наслідки, що настали та думку потерпілої, яка наполягала на суворому покаранні.
Обставинами, що пом`якшують покарання засудженого, суд визнав щире каяття та часткове відшкодування шкоди, обставиною, що обтяжує покарання – вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
З урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу засудженого та обставин, що пом?якшують та обтяжують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Крім того, доводи касаційної скарги аналогічні за змістом доводам, які були наведені в апеляційній скарзі захисника та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. 
Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст.  ст. 370, 419 КПК, є законними, обґрунтованими і вмотивованими. 
Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК, яке б вказувало на істотну диспропорціюміж визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.
Покарання, призначене ОСОБА_5 , є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК.
Обґрунтованих та переконливих підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23  вересня 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3