Постанова
Іменем України 
04 лютого 2021 року
м. Київ
справа № 373/1582/19
провадження № 51-4517 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 ,
захисника                                                                ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника       ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 12019110240000288 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України.
 
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від       30 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186,              ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він22 липня     2019 року близько 13:30, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно викрав велосипед марки «26 Optimabikes F-1 HDD», який стояв біля під`їзду зазначеного будинку, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на суму 4 349,75 грн.
Крім того, 29 липня 2019 року близько 08:50, перебуваючи на вул. Літописній у              м. Переяславі-Хмельницькому Київської області, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, наздогнав потерпілу ОСОБА_9 , зірвав з її шиї золотий ланцюжок та зник з місця злочину, чим завдав останній майнової шкоди на суму 1 995,30 грн.
Крім того, 11 вересня 2019 року близько 14:00, перебуваючи на вул. Оболонській у      м. Переяславі-Хмельницькому Київської області, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, наздогнав потерпілу           ОСОБА_10 , зірвав з її шиї золотий ланцюжок та зник з місця злочину, чим завдав останній майнової шкоди на суму 6 546,90 грн.
Вироком Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 задоволено частково, вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 березня 2020 року в частині призначеного покарання скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким засуджено ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 22 жовтня 2020 року вирок Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України приведено у відповідність до Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень». Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк       4 роки.
У решті вирок апеляційного суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість. На обґрунтування своїх вимог вказує, що апеляційний суд, призначаючи покарання, безпідставно врахував попередню судимість ОСОБА_6 , оскільки в силу ст. 89 КК України він вважається таким, що не має судимості. Зазначає, що ОСОБА_6 раніше успішно виконав вимоги іспитового строку за попереднім вироком, що свідчить про його дисциплінованість та відповідальність. Вважає, що, перебуваючи під вартою у слідчому ізоляторі, засуджений зрозумів негативні наслідки порушення закону, а тому просить пом`якшити ОСОБА_6 покарання до 4 років позбавлення волі та звільнити від його відбування на підставі ст. 75 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, вказуючи на її необґрунтованість, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються, а томув касаційному порядку не перевіряються.
Доводи касаційної скарги захисника про порушення апеляційним судом загальних засад призначення покарання та його надмірну суворість, на думку колегії суддів, є непереконливими з огляду на наступне.
Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним      ст. 374 КПК України.
Тобто вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому. Разом з тим з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , призначаючи йому покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 4 роки, виходив із характеру й ступеня тяжкості вчинених засудженим злочинів та його особи. Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Перевіряючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене місцевим судом покарання з огляду на обставини справи та особу засудженого є м`яким.
Так, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 не працює, неодружений, не має міцних соціальних та сімейних зв`язків, вчинив нові злочини будучи раніше звільненим від відбування покарання з випробуванням. Крім того, ОСОБА_6 вину не визнав, критичного відношення до своїх дій не проявив, належних висновків для себе не зробив, а продовжив вчиняти нові злочини, що свідчить про його схильність до ведення злочинного способу життя та підвищену суспільну небезпечність.
З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 місцевим судом мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого і є явно несправедливим через м`якість.
Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що за невеликий проміжок часу (менше двох місяців) ОСОБА_6 з метою власного збагачення, відверто нехтуючи усталеними у суспільстві моральними цінностями, грубо порушуючи основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України, зокрема таку, як право на власність, діючи відкрито та зухвало, вчинив умисні корисливі злочини, один з яких (два епізоди) є тяжким.
Крім того, дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що під час судового розгляду, враховуючи сукупність здобутих доказів, зокрема показань потерпілих та свідків, які прямо вказували на ОСОБА_6 як на особу, що вчинила злочини, останній своєї вини не визнав, що дає обґрунтовані підстави вважати про його небажання стати на шлях виправлення.
А тому, на думку колегії суддів, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно збільшив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України.
Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, а також ті, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
Призначене ОСОБА_6 апеляційним судом покарання з огляду на вимоги     ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
При цьому слушними є доводи захисника про те, що апеляційний суд безпідставно врахував під час призначення ОСОБА_6 покарання ту обставину, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак вказана обставина в даному випадку не впливає на правильність призначеного покарання, яке є наближеним до мінімального, а тому в цілому не дає підстав вважати такий вирок апеляційного суду незаконним.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, як і не вбачається підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, підстав для його скасування чи зміни в ході касаційного розгляду не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                            ОСОБА_2                         ОСОБА_3