Справа № 417/238/20 
Провадження № 22-ц/810/482/20 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Лозко Ю.П. 
суддів – Назарової М.В., Стахової Н.В.
за участю секретаря судового засідання –Сінько А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Марківського районного суду Луганської області від 04 червня 2020 року ухваленого судом у складі судді Логвіненко Т. Г. в приміщенні того ж суду 
у цивільній справі про визнання права власності на спадкове майно
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Територіальна громада в особі Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області 
встановив:
У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно запису із погосподарської книги Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області №9, номер об`єкту ПГО 0339-1.
Рішенням Марківського районного суду Луганської області від 04 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невіповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процессуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач правом на відзив не скористався.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника - адвоката Красноруцького О.М. за доводами апеляційної скарги, представника відповідача, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наводиться в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України  судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд керувався вимогами ст.ст. 316,317,376,331 ЦК України, і виходив з того, що померлий батько позивача - ОСОБА_2 за життя не набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки він побудований самочинно – на земельній ділянці яка за життя померлого не належала йому та не була відведена для будівництва, тому не може бути предметом спадкування у контексті ст. 1216 та 1218 ЦК України. Крім того, позивачем не доведено, що вказаний будинок побудований саме спадкодавцем – померлим ОСОБА_2 .
Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції помилковими та зауважує наступне.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права. 
У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, а згодом Вказівками №69, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, та іншими нормативними актами.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось, зокрема, питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Судом апеляційної інстанції встановлені та матеріалами справи підтверджуються наступні факти та обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача - ОСОБА_2 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Предметом позову у даній справі є визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок.
ОСОБА_2 на момент смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а з 25 грудня 1986 року зареєстрований за цією адресою.
Отже, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом, на момент смерті постійно проживав разом із спадкодавцем, тому вважається таким, що прийняв спадщину (ст. 1268 ЦК України).
Постановою державного нотаріуса Марківської державної нотаріальної контори від 07 травня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок, що належав спадкодавцю, у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності спадкодавця ОСОБА_2 на вказане майно. 
Відповідно до довідки №397 від 04.07.2019 року виданої позивачу ОСОБА_1 , згідно даних Погосподарської книги села Височинівка номер об`єкта ПГО 0339-1 в погосподарській книзі №9, будинок за адресою АДРЕСА_1 належав ОСОБА_2 (1929 р.н.), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до довідки №397 від 04.07.2019 року (за витягом із погосподарської книги) позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 . Номер об`єкта ПГО 0339-1 в погосподарській книзі №9 відкритій на ОСОБА_1 . В будинку проживає ОСОБА_1 – голова д/г та ОСОБА_3 - дружина. Земельна ділянка 1,05га .
На запит суду першої інстанції Краснопільською сільрадою надана відповідь за змістом якої, рішення сесії про відведення земельної ділянки ОСОБА_2 1929 року народження для будівництва житлового будинку, господарських будівель, та споруд сільською радою не надавалось. Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 не приватизована. Після смерті батька ОСОБА_2 користується земельною ділянкою, сплачує земельний податок ОСОБА_1 .
Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок з надвірними будівлями, складеного Старобільським міжрайонним бюро технічної інвентаризації від 18.05.1990 р., житловий будинок АДРЕСА_1 збудований у 1962 році, власником зазначений ОСОБА_2 .
Згідно довідки Бюро технічної інвентаризації Марківської районної ради Луганської області №13 від 03.02.2020 року на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 наявна лише технічна документація. Право власності на домоволодіння не зареєстровано.
Під час апеляційного перегляду, в судовому засіданні за клопотанням позивача з метою з`ясування обставин на які вказує скаржник, судом оглянуто надані представником відповідача Погосподарськи книги №9,№10 на підтвердження посилань позивача ОСОБА_1 щодо належності його померлому батьку ОСОБА_2 домоволодіння АДРЕСА_2 , номер об`єкта ПГО 0339-1, за даними яких, головою домогосподарства до 14.05.2015 року значився ОСОБА_2 ,1929 р.н., з 2016 року та по теперішній час головою домогосподарства значиться позивач ОСОБА_1 , що узгоджується з іншими доказами наданими позивачем на підтвердження обставин, якими останній обґрунтовує позовні вимоги.
Заперечень проти задоволення позову та доводів апеляційної скарги від представника відповідача не надходило.
Отже, житловий будинок, на якій позивач просить визнати право власності у порядку спадкування за законом, згідно записів у погосподаських книгах, головою домогосподарства АДРЕСА_1 до 14.05.2015 року значився ОСОБА_2 ,1929 р.н.,відтак записи у погосподарських книгах підтверджують право власності останнього на це домоволодіння, яке увійшло до складу спадщини.
Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1, ч.2 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За наслідками перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегія суддів, діючи в межах своїх повноважень відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову з вищезазначених підстав. 
Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Марківського районного суду Луганської області від 04 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно запису із погосподарської книги №9, села Височинівка Краснопільської сільської ради Марківського району Луганської області, номер об`єкту ПГО 0339-1 належав ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постанова Луганського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.
Дата складення повної постанови – 18 січня 2021 року.

Головуючий                                                                                     Ю.П. Лозко

Судді:                 М.В. Назарова 

              Н.В. Стахова