Номер провадження: 22-ц/813/1846/21 
Номер справи місцевого суду: 499/571/19
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

         головуючого судді:  Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Дрішлюка А.І., Громіка Р.Д.,
                   при секретарі: Сіваченко Д.Р., 

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 – Макаренко Н.А.,               
 
у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Колос» на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1  до Селянського (фермерського) господарства «Колос» про розірвання договорів оренди землі,  -
 
в с т а н о в и в:
 
15 липня 2019 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Селянського (фермерського) господарства «Колос» про розірвання договорів оренди землі, посилаючись на те, що істотна умова договору оренди землі, а саме орендна плата не була узгоджена належним чином.
Позивач обґрунтував позовні вимоги тим, що він є власником земельних ділянок площею 5,1600 га з кадастровим номером 5121881200:01:004:0087 та площею 5,17 га з кадастровим номером 5121881200:01:004:0055, які були передані в оренду відповідачу відповідно до договорів оренди від 10.11.2015 року та 24.12.2015 року відповідно.
Договори оренди земельних ділянок за своїм змістом є ідентичними.
Відповідно до умов договорів, а саме п. 7 орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі 300 кг. пшениці за кожний га або по еквіваленту різними видами натуральної оплати, при цьому не зазначено за який період сплачується орендна плата  в розмірі 300 кг. Пшениці, за день, місяць, рік чи за інший період.
Згідно із п.9 вказаних договорів зазначено, що орендна плата вноситься по закінченню сільського господарського року кожного року, разом з тим у земельному законодавстві України відсутнє таке поняття як сільськогосподарський рік.
Відповідно до п.10 спірних договорів, вказано що передача продукції та надання послуг у рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.
Натомість відповідачем не було внесено орендну плату за період з початку дії договорів, жодного акту передачі продукції в рахунок орендної плати не було оформлено, що є систематичним порушенням умов договорів.
Враховуючи, що визначені умови договорів порушують право орендодавця на отримання того, на що він розраховував під час укладання спірних договорів оренди, позивачем було направлено відповідачу додаткові угоди про внесення змін до вказаних договорів з метою урегулювання неточностей, дані угоди були отриманні відповідачем, однак жодних дій з боку відповідача вчинено не було.
Після чого позивачем було надіслано відповідачу лист про розірвання договорів оренди земельних ділянок від 30.05.2019р., оскільки було очевидно, що відповідач не має наміру продовжувати відносини щодо оренди земельних ділянок, дані листи відповідач отримав, однак жодних дій не вчинив. 
Оренда плата, вказана в договорах оренди земельних ділянок має сплачуватися за кожний місяць, що відповідає звичаям ділового обороту та усталеній практиці відносин між сторонами в подібних правовідносинах.
Тому в даному випадку має місце систематична несплата орендної плати та дані обставини сприяли тому, що позивач не отримав те, на що розраховував при укладенні договорів оренди земельних ділянок, отже має місце порушення умов договору з боку відповідача, у зв`язку з чим просив вищевказані договори оренди достроково розірвати. 
У судовому засіданні адвокат Макаренко Наталія Аурелівна в інтересах позивача ОСОБА_1  наполягала на задоволенні позову, з підстав викладених  у позовній заяві, також вказала, що надані відповідачем копії відомостей про отримання орендної плати позивачем не є належними доказами, оскільки в даних відомостях не зазначено за що позивач отримував грошові кошти від відповідача, не вказано за яким договором оренди, умови договору не є чіткими та можуть трактуватися по різному, з метою уникнення протиріч позивачем направлялися додаткові угоди, які були проігноровані відповідачем.
06 серпня 2019 року СФГ «Колос» надав суду відзив на позов, у якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що орендна плата сплачувалася позивачу в повному обсязі, та навіть у більшому ніж зазначений в договорах оренди, також позивач підписав спірні договори оренди, тобто погодився зі всіма умовами, вказаними в них, з 2015 року жодних претензій до відповідача не мав, договори виконувалися належним чином. Підтвердження виконання вказаних договорів є те, що позивач не заявив вимоги про стягнення заборгованості по орендній платі. 
В судовому засіданні голова СФГ «Колос» ОСОБА_2 пояснила суду що орендну плату виплачувала ОСОБА_1 у повній мірі, при цьому зазначила, що в  2018 році ОСОБА_1 також отримав орендну плату у грошовому виразі, проте у відомостях ставити свій підпис відмовився. Дійсно нею були отримані додаткові угоди про внесення змін до спірних договорів оренди та додаткові угоди про розірвання договорів оренди, однак вона відповіді на них не надала, оскільки додаткові угоди про внесення змін до договорів оренди містили умови щодо сплати орендної плати, які для СФГ «Колос» мали непомірне фінансове навантаження на господарство, оскільки орендна плата була визначена у великому економічно необґрунтованому розмірі.
Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 11 листопада  2019 року позовну заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до СФГ «Колос» (місцезнаходження – вул. 30 років Перемоги 8А, смт. Іванівка Іванівського району Одеської області, код ЄДРПОУ – 19039594) про розірвання договорів оренди землі задоволено.
Суд достроково розірвав типовий договір оренди землі від 10 листопада  2015 року, який укладено між ОСОБА_1 та Селянським Фермерським Господарством «Колос» – щодо земельної ділянки, загальною площею 5,1600 га, з кадастровим номером 5121881200:01:004:0087, яка розташована: АДРЕСА_2 ; скасував його державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 26081926 від 12.11.2015р.) та зобов`язав Селянське Фермерське Господарство «Колос» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 5,1600 га з кадастровим номером 5121881200:01:004:0087, яка розташована АДРЕСА_2 ;
достроково розірвав типовий договір оренди землі від 24 грудня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 та Селянським Фермерським Господарством «Колос» – щодо земельної ділянки, загальною площею 5,1697 га, з кадастровим номером 5121881200:01:004:0055, яка розташована Одеська область, Іванівський район, Бузинівська сільська рада; скасував його державну реєстрацію (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27580781 від 28.12.2015р.) та зобов`язав Селянське Фермерське Господарство «Колос» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 5,1697 га з кадастровим номером 5121881200:01:004:0055, яка розташована Одеська область, Іванівський район, Бузинівська сільська рада;
стягнув з СФГ «Колос» на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 1 536,80 грн..
В апеляційній скарзі відповідач, СФГ «Колос»,  просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
  У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання ними судових повісток. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_1 представляє його адвокат.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились у судове засідання. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі СФГ «Колос» та у відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно  до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частин 1 статті  205 ЦК України правочин може вчинятися усно     або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (стаття 207 ЦК України).
Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Згідно зі статтею 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки – це засноване  на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідної орендареві для провадження підприємницької діяльності та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду юридичним особам. Орендодавцями земельних ділянок їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються законом.
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
    За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».
   За правилами, передбаченими статтями 1, 6, 13, 14, 16, 18, 20, 24, 27, 31, 32 Закону України «Про оренду землі», чинного на час виникнення спірних правовідносин, оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
  Орендарі набувають право на оренду земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.
Договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельні ділянку.
Укладення договору оренди земельної ділянки може бути здійснено на підставах цивільно-правового договору.
Договір оренди набуває чинності після його державної реєстрації.
Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.
Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.
Орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права на земельну ділянку відповідно до закону.
Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі: є об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Згідно із положеннями статей 21, 22 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю – це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи.
Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний  за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України  та іншими законами України.
Згідно із пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 5,1600 га, кадастровий номер 5121881200:01:004:0087 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №764696 (а.с. 20-22).
10 листопада 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем, СФГ «Колос», в особі в.о. голови О.В. Михайленко, було укладено договір оренди землі, за яким об`єктом оренди є земельна ділянка площею 5,1600 га з кадастровим номером 5121881200:01:004:0087 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, строк дії договору 10 ( десять) років, нормативно грошова оцінка земельної ділянки 107 232,18 грн., відповідно до п.7 договору орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: 300 кг. пшениці за кожний гектар або по еквіваленту різними  видами натуральної оплати або у грошовому виразі, але не нижче 3% від нормативної грошової оцінки землі, відповідно до п.9 договору орендна плата вноситься по закінченню с/року кожного року, відповідно до п.12 договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,02% несплаченої суми за кожний день прострочення, що підтверджується копією типового договору оренди землі (а.с. 11-15).
Передача в оренду вказаної ділянки була здійснена шляхом складання відповідного акту від 18.11.2015р., копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 16).
Державна реєстрація вказаного договору була проведена 10 листопада 2015 року, індексний номер 26081926, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 82).
Позивач  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5,17 га кадастровий номер 5121881200:01:004:0055 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, що підтверджується копією Державного акту на право  власності на земельну ділянку серії ЯД №962928 (а.с. 32-33, 34-35).
24 грудня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем,   СФГ «Колос», в особі в.о. голови ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі, за яким об`єктом оренди є земельна ділянка площею 5,17 га кадастровий номер 5121881200:01:004:0055 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бузинівської сільської ради Іванівського району Одеської області, строк дії договору 10 (десять) років, нормативно грошова оцінка земельної ділянки 107 433,76 грн., відповідно до п.7 договору орендна плата вноситься орендарем   у формі та розмірі: 300 кг. пшениці за кожний гектар або по еквіваленту різними видами натуральної оплати або у грошовому виразі, але не нижче 3% від нормативної грошової оцінки землі, відповідно до п.9 договору орендна плата вноситься по закінченню  с/року кожного року. відповідно до п.12 договору, у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,02% несплаченої суми     за кожний день прострочення, що підтверджується копією типового договору оренди землі (а.с. 23-27). 
Передача в оренду вказаної земельної ділянки була здійснена шляхом складання відповідного акту без зазначення дати, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 28).
Державна реєстрація вказаного договору була проведена 24.12.2015р., індексний номер 27580781, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 81).
Листом від 08 квітня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до СФГ «Колос», з пропозицією укласти додаткові угоди до типових договорів оренди від 10.11.2015р. та 24.12.2015р., відповідно до копій додаткових угод, позивачем було запропоновано відповідачу внести зміни до договорів оренди шляхом зміни порядку та розміру сплати орендної плати, а також щодо інших умов договорів, що підтверджується копією листа та додаткових угод (а.с. 36–40).
Вказані документи були отриманні СФГ «Колос» – 11 квітня 2019 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням та не спростовувалося представником відповідача (а.с. 41).
29 травня 2019 року позивач направив відповідачу листа з пропозицією підписати додаткові угоди про розірвання типових договорів оренди від 10.11.2015р. та 24.12.2015р., оскільки відповідачем не було відредаговано на попередній лист, що позивач розцінив як відсутність наміру з боку відповідача продовжувати користуватися земельними ділянками на умовах договору, що підтверджується копією листа та додаткових угод (а.с. 43–45).
Вказані документи були отриманні СФГ «Колос» – 31 травня 2019 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням та не спростовувалося представником відповідача (а.с. 46).
Одночасно, 29.05.2019р., позивач  ОСОБА_1 направив претензію про відшкодування за договорами оренди плати у розмірі 247 912 кг пшениці за актом приймання передачі та пеню за період прострочення, оскільки у зв`язку з тим, що в договорах не вказано за який період сплачується орендна плата, тому за звичаєм орендна плата розрахована позивачем за місяць оренди, що підтверджується копією претензії, яку відповідач отримав 31.05.2019р., жодних відповідей на неї не надано, що у судовому засіданні підтвердив представник відповідача (а.с. 47–49).
Згідно відповіді Міністерства аграрної політики та продовольства України від 08.02.2019р. на запит адвоката Макаренко Н.А., представника позивача, у земельному законодавстві відсутнє визначення терміну «сільськогосподарський рік»  (а.с. 51).
В судовому засіданні були дослідженні надані оригінали відомостей на видачу орендної плати за 2015-2017 роки, копії яких наявні у матеріалах справи, відповідно до яких у 2015 році  ОСОБА_1 отримав від СФГ «Колос» 13 000,00 грн., у 2016 році – 15 400,00 грн., у 2017 році – 21 000,00 грн. (а.с. 90–92).
Відповідно до п.п. 7,9,10,12 спірних Типових договорів оренди землі від 10.11.2015р. та 24.12.2015р., які за своїми умовами є ідентичними, орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі: 300 кг. пшениці за кожний гектар або по еквіваленту різними видами натуральної оплати або у грошовому виразі, але не нижче 3% від нормативної грошової оцінки землі, орендна плата вноситься по закінченню сільськогосподарського року кожного року, передача продукції та надання послуг у рахунок орендної плати оформляється відповідними актами, в разі невнесення орендної плати у строки, визначені цими договорами, справляється пеня в розмірі 0,02% несплаченої суми за кожний день прострочення.
У спірних договорах оренди від 10.11.2015р. та 24.12.2015р. не вказано за який період сплачується орендна плата у розмірі 300 кг. пшениці за кожний гектар або по еквіваленту різними видами натуральної оплати або у грошовому виразі, але не нижче 3% від нормативної грошової оцінки землі, про що наголошував представник позивача, сторонами при підписані договору не встановлено за користування всією земельною ділянкою чи за один гектар землі сплачується орендна плата у грошовому виразі, але  не нижче 3% від нормативної грошової оцінки землі.
Згідно із пунктами 9, 12 спірних Типових договорів оренди землі від 10.11.2015р. та 24.12.2015р., орендна плата вноситься по закінченню с/року кожного року, визначені цими договорами, справляється пеня у розмірі 0,02% несплаченої суми за кожний день прострочення, як вбачається з умов даних пунктів договору, сторони не узгодили строк сплати орендної плати, оскільки визначення сільськогосподарського року у законодавстві України відсутнє, що в подальшому є неможливим встановити з якого дня, у разі прострочення сплати орендної плати, необхідно відраховувати початок нарахування пені за прострочення виконання зобов`язання.
Згідно із п.10 спірних Типових договорів оренди землі від 10.11.2015р. та 24.12.2015р., які за своїми умовами є ідентичними, передача продукції та надання  послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.
На підтвердження отримання орендної плати позивачем, відповідач надав відомості про одержання ОСОБА_1 орендної плати за 2015-2017 роки, однак представник позивача вказувала на ту обставину, що дані відомості не є доказами  сплати орендної плати, оскільки не містять вказівки за яким договором оренди грошові кошти отримувалися, та дані відомості суперечать п.10 спірних договорів оренди.
Позивачем було долучено до матеріалів справи копію претензії, яка направлялася відповідачу з розрахунком заборгованості по орендній платі, разом з тим стороною відповідача не надано доказів того, що отриманні у 2015-2017 роках ОСОБА_1 кошти відповідають еквіваленту орендної плати вказаної у договорі, а доказів сплати орендної плати за 2018 рік не надано взагалі.
Згідно наданих до суду відомостей, за 2015 рік позивач ОСОБА_1 отримав – 13 000,00 грн. 18 вересня 2015 року, за 2016 рік – 15 400,00 грн. 26 серпня 2016 року,  за 2017 рік – 21 000,00 грн. 02 вересня 2017 року, тобто зазначені дати отримання орендної плати є різними, що в свою чергу доводить той факт, що нечіткість умов договорів мають наслідком виконання їх умов у невизначений термін, що позбавляє позивача виконання договорів оренди у повному обсязі, щодо виконання п.12 Типових договорів оренди землі від 10.11.2015р. та 24.12.2015р.. Позивач, не порушуючи вказану норму, розраховував, що орендна плата вказана в договорах має сплачуватися за місяць оренди, про що вказав у позовній заяві та листах, які направляв відповідачу. При цьому в судовому засіданні, представник відповідача вказав, що їх сторона розцінює даний пункт як сплату орендної плати за рік користування об`єктом оренди.
Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшли підтвердження порушення відповідачем вимог ст. 651 ЦК України та ст. 141 ЗК України, оскільки відповідач не виявив бажання щодо усунення вищевказаних неточностей у договорах оренди, не реагував на пропозиції позивача,   у зв`язку з чим в даному випадку наявний та підтверджений факт систематичної несплати в повній мірі орендної плати, тобто порушення умов договору.
Посилання представника відповідача на ту обставину, що заборгованість по орендній платі відсутня, оскільки позивач не пред`явив вимоги щодо стягнення заборгованості по орендній платі, суд вважає не спроможним, оскільки звернення до суду з таким позовом є правом, а не обов`язком відповідача.
Доводи позивача про нечіткість та як наслідок систематичне недодержання умов договорів оренди – знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки було встановлено факт порушення даних умов відповідачем, а відтак є підстави для констатації факту систематичного порушення умов договорів оренди, а саме п.п. 7,9,10,12 з боку відповідача та небажання їх врегулювання. 
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт  1 статті  6  Конвенції  зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування  рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.  Spain) від  9  грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний  суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та  прийняття доказів на підтвердження позицій сторін,  орган влади зобов`язаний виправдати  свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен  проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні  можливість  оскаржити  його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення  обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див.  рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland),  N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом  у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними     є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно  до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами   є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. 
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки  оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, систематична несплата позивачу орендної плати з боку СФК «Колос». 
Так, аналіз статей 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі» та пункту «д» частини 1 статті 141 ЗК України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати. Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.
Встановлено, що за домовленістю сторін спірних договорів оренди орендна плата сплачувалась у грошовому виразі  й на протязі 2015-2017 років позивач ОСОБА_1 отримував відповідну оренду плату, що підтверджується копіями видаткових відомостей про виплату орендної плати за 2015-2017 роки (а.с. 90–92) та оригіналами  цих видаткових відомостей досліджених судом першої інстанції в судовому засіданні, які у даному випадку є належними та допустимими доказами для підтвердження цього факту. 
Отже, у даному випадку не вимагалось складання акту про передачі продукції або послуги.
Дійсно, поняття сільськогосподарський рік не передбачено земельним законодавством, але загальновідомо поняття, він закінчується у серпні та вересні кожного року, що підтверджується тим, що позивач ОСОБА_1 отримував орендну плату  саме у серпні або вересні на протязі 2015-2017 років.
Поняття сільського господарський рік та складання видаткових відомостей про сплату орендної плати у грошовому виразі по закінченню цього року відповідає звичаям ділового обороту, які притаманні місцевості Іванівського району Одеської області та не заперечується законодавством.
Проте, сплата орендної плати щомісяця не передбачена ні законом, ні звичаям ділового обороту.
Таким чином, відповідачем з об`єктивністю та достовірністю доведено, що за період 2015-2017 років орендар, СФК «Колос», у повному обсязі виконував обов`язок  по сплаті орендної плати, що також підтверджується тим, що позивач на протязі  вказаного періоду приймав виконання цього зобов`язання та не оскаржував його.
Усуваючи розбіжності у застосуванні норм матеріального права, а саме, частини 2 статті 651 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13 дійшов до наступного правового висновку: «оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття – «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої  статті 651 ЦК України. 
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона».
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення – вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.  Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд  з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання  вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року  у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними чином те, що відповідачем не сплачувалась орендна плата й те, що були істотно порушені умови спірних договорів оренди щодо орендної плати, що призвело до суттєвої шкоди у  вигляді реальних збитків та упущеної вигоди та неможливості потерпілій сторони досягнути нею того, що вона розраховувала при укладанні договору.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 10 квітня  2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) дійшов наступного правового висновку: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України  від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто у схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові  від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі– «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може  діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Очевидно, що дії позивача, який уклав 24 грудня 2013 року додаткову угоду до договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди землі від 19 листопада 2007 року №61 неукладеним, суперечить його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісним».
З урахуванням наведених обставин справи, доведених наданими відповідачем доказами, та вказаного правового висновку Верховного Суду, колегія суддів вважає, що  такі дії позивача щодо запропонуванням додаткових умов договору оренди землі щодо щомісячної сплати орендної плати або відшкодування плати у розмірі 247 912 кг. пшениці за актом приймання передачі, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів відповідача, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.
За своєю юридичною природою позов – це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. 
Однак, в судовому засіданні не встановлено, що відповідач СФГ «Колос» порушує, не визнає або оспорює права позивача.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що в судовому засіданні належним чином доведено те,  що права позивача у зв`язку з укладанням договорів оренди землі та виконанням умов  цих договорів щодо сплати орендної плати не порушені відповідачем, й у відповідності  до статей 15, 16 ЦК України право позивача  не підлягає захисту судом. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є не законними, не обґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України та статей 1, 13, 15, 21, 22, 24, 25, 32 Закону України «Про оренду землі», у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції  й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної  чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідач, СФГ «Колос» поніс та документально підтвердив сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2 305, 20 грн., тому з позивача,  на користь відповідача слід присудити судовий збір в сумі 2 305, 20 грн.. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Колос» задовольнити, рішення Іванівського районного суду Одеської області від 11 листопада 2019 року скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «Колос» про розірвання договорів оренди землі відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь СФГ «Колос» (місцезнаходження – вул. 30 років Перемоги 8А, смт. Іванівка Іванівського району Одеської області, код ЄДРПОУ – 19039594) витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2 305,20 грн..
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції
Повний текст судового рішення складено: 29 березня 2021 року.
Судді Одеського апеляційного суду:                                           М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк
 
Р.Д. Громік