Ухвала
Іменем України
 
15 лютого 2021 року 
м. Київ
 
справа № 1306/8595/12
провадження № 61-1766ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу Львівської міської ради, яка підписана представником Гордієвою Ольгою Володимирівною, наухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та визнати право власності,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2012 року визнано мирову угоду, укладену у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та визнати право власності, за якою:
ОСОБА_1 зобов`язується звільнити будівлю закладу торгівлі та громадського харчування загальною площею 224,5 кв.м, що знаходиться, АДРЕСА_1 та не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні цим майном у майбутньому.
ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_1 орендну плату сплачену нею після розірвання договору оренди майна з правом викупу від 01 жовтня 2011 року.
 
Визнано за ОСОБА_2 , ідентифікаційний НОМЕР_1 , право власності на будівлю закладу торгівлі та громадського харчування загальною площею 224,5 кв.м, що знаходиться, АДРЕСА_1 .
До укладення цієї мирової угоди сторони ознайомлені із наслідками укладеної мирової угоди.
Дана мирова угода підлягає визнанню Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області.
Дана мирова угода укладена сторонами у трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін та один - для передачі Дрогобицькому міськрайонному суду Львівської області.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчиняти дії та визнання права власності закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції Львівська міська радаподала апеляційну скаргу.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 14 листопада 2012 року.
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що Львівська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою після спливу присічного річного строку для поновлення пропущеного строку на ухвалу суду першої інстанції, а тому, керуючись абзацом третім частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), суд дійшов висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Львівська міська рада засобами поштового зв`язку 29 січня 2021 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, у якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення спору по суті. Посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку щодо неможливості оскарження вказаної ухвали. Відповідно до пункту 9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-\/ІІІ від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Тому процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскаржуваного рішення. Отже, при наявності винятків, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження може бути поновлений, навіть, якщо апеляційну скаргу подано зі спливом річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. В даному випадку підлягає застосуванню зазначений виняток, оскільки апеляційна скарга подається особою не залученою до розгляду справи, а тому присічний строк не застосовується.
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, Львівська міська рада просить поновити строк на касаційне оскарження. Щодо підстав для поновлення строку на касаційне оскарження зазначають, що копію постанови апеляційного суду Львівська міська рада отримала 31 грудня 2020 року. На підтвердження вказаних обставин надано копію супровідного листа Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року про направлення Львівській міські радікопії оскарженого рішення з вхідним № 1-7-39556-29 від 31 грудня 2020 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
У частині другій статті 390 ЦПК України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений із поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року); одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).
Ухвала суду першої інстанції постановлена Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області 14 листопада 2012 року.
Апеляційна скарга на це рішення подана Львівською міською радою 21 серпня 
2020 року.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі 
№ 2-1678/05 (провадження № 14-262цс19) зазначено, що: «враховуючи імперативний характер положень абзацу третього частини третьої статті 297 ЦПК України та те, що річний строк, визначений для органу місцевого самоврядування, є присічним і поновленню не підлягає, то суд позбавлений у цьому випадку можливості оцінювати поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження». 
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21 лютого 2019 року у справі № 908/1141/15-г вказано, що: «згідно із статтею 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) норми щодо річного присічного строку для поновлення пропущеного строку 
подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції розповсюджувались на апеляційні скарги, подані прокурором або органом державної влади, або органом місцевого самоврядування. За результатами системного аналізу вказаних норм процесуального права Касаційний господарський суд у складі об`єднаної палати дійшов висновку, що у даному випадку передумовою вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи (яка 
є органом державної влади), поданою після 15 грудня 2017 року, на рішення, ухвалене судом до набрання чинності редакцією ГПК України з 15 грудня 2017 року, є розгляд та вирішення питання розповсюдження присічного річного строку для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначеного статтею 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 
2017 року). Тобто у даному випадку на Комітет як орган державної влади поширюється присічний річний строк для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначеного статтею 93 ГПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження».
На Львівську міську раду як на орган місцевого самоврядування поширюється присічний річний строк для поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, визначений абзацом третім статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що, у свою чергу, передбачає відмову у відкритті апеляційного провадження. 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуальногоправа є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття б Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції 
з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 
19 грудня 1997 року). 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Поновити Львівській міській раді строк на касаційне оскарження ухвали Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Львівської міської ради, яка підписана представником Гордієвою Ольгою Володимирівною, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання виконати умови договору та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії та визнати право власності.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. О. Дундар 
 
                                                                    Є. В. Краснощоков 
 
                                                                    М. Ю. Тітов