Дата документу 22.02.2021 Справа № 334/5189/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №334/5189/20        Головуючий у 1 інстанції: Фетісов М.В.
Провадження № 22-ц/807/595/21        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» лютого 2021 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, 

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , звернулись до суду з позовом до АТ «Страхова компанія «ІНГО», про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 03.05.2018 року приблизно о 21.20 годині водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний № НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул. Дніпровське шосе в місті Запоріжжі, з боку вул. Піщаної, в напрямку вул. Братської, в районі будинку №48, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 загинула на місці події. 
Згідно з висновками комплексної комісійної судової медичної та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП № 129/к-975-19 від 13.03.2020 року смерть пішохода ОСОБА_4 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. Всі виявлені при експертизі трупа ОСОБА_4 тілесні ушкодження кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю. 
Постановою про закриття кримінального провадження від 30.04.2020 року кримінальне провадження №12018080000000139 було закрите у зв`язку з відсутністю у діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення. 
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдана шкода близьким родичам загиблої, зокрема: йому - батькові та доньці - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Він з моменту загибелі потерпілої займався похованням, спорудженням надгробного пам`ятника, самостійно займається вихованням та забезпеченням малолітньої дитини. Йому разом із дитиною завдано непоправної шкоди, а тому у позивачів виникло право на відшкодування завданої їм матеріальної та моральної шкоди. 
Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний № НОМЕР_1 , була застрахована відповідачем відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/1754869. 
Його представник повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування. Документи відповідач отримав 14.09.2018 року. Відповідач не здійснив виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та прав неповнолітньої дитини загиблої. 
На підставі зазначеного просив:
- стягнути з відповідача на його користь 14 086 гривень страхового відшкодування витрат на поховання доньки ОСОБА_4 ; 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з дати смерті годувальника ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення ОСОБА_5 чотирнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування №АМ/1754869;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 134 028 гривень мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника; 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з 10.11.2020 року до досягнення ОСОБА_5 вісімнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування №АМ/1754869.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_1 :
- 14 086 гривень страхового відшкодування витрат на поховання доньки ОСОБА_4 ;
- 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 ст. 27 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 
- 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з дати смерті годувальника ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення ОСОБА_5 чотирнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування №АМ/1754869;
Стягнуто з АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
- 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п. 27.3 ст. 27 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 
- 134 028 гривень мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника; 
- 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з 10.11.2020 року до досягнення ОСОБА_5 вісімнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування № АМ/1754869.
Стягнуто з АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» в дохід держави судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року стягнуто з АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20 000 грн.
Стягнуто з АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» в дохід держави додатково судовий збір в сумі 1159,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду та додатковим рішенням суду, АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на стягнення витрат, які не відносяться до процесу поховання, безпідставність визначення розміру страхового відшкодування згідно середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, ненадання позивачем доказів того, що він не працює, не співмірність ціни позову та складності справи з розміром витрат на правничу допомогу, просило скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача витрат на поховання в розмірі 2265 грн. та витрат в зв`язку зі смертю потерпілої в розмірі 22102 грн. та відмовити в задоволенні цих вимог, додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну справничу допомогу на суму 10 000 грн., вирішити питання про судові витрати.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 грудня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» в частині стягнення з відповідача витрат на поховання в розмірі 2 265 грн. та витрат в зв`язку зі смертю потерпілої в розмірі 22 102 грн., додаткове рішення суду оскаржується АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., в іншій частині рішення суду та додаткове рішення суду не оскаржуються та не переглядаються.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходів з доведеності позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що 03.05.2018 року приблизно о 21.20 годині водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний № НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вулиці Дніпровське шосе в місті Запоріжжі, з боку вулиці Піщаної, в напрямку вулиці Братської, в районі будинку №48, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїзну частину справа наліво по ходу руху автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 загинула на місці (а.с.38). 

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2020 року відомості про цю подію внесені 04.05.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 286 КК України за № 1201808000000139 (а.с.30).

Згідно з висновком комплексної комісійної судової медичної та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП № 129/к-975-19 від 13.03.2020 року смерть пішохода ОСОБА_4 настала від множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів. Всі виявлені при експертизі трупа ОСОБА_4 тілесні ушкодження кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя і перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю.

Постановою заступника начальника ВР ЗСТ СУ ГУНП в Запорізщбкий області Шудрика О. від 30.04.2020 року кримінальне провадження № 12018080000000139 за вищевказаною подією було закрите у зв`язку з відсутністю у діянні водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с.31-36).

Вказані обставини підтверджуються витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постановою про закриття кримінального провадження від 30.04.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 . є батьком загиблої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03.08.1988 року (а.с.40).

Позивач ОСОБА_5 є донькою загиблої ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 31.07.2012 року (а.с.43).

Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25.05.2018 року №253/12 ОСОБА_5 встановлений статус дитини-сироти (а.с.44).

Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 16.07.2018 року № 368р «Про встановлення опіки над малолітньою ОСОБА_5 » над ОСОБА_5 встановлена опіка, а її опікуном призначений ОСОБА_1 (а.с.45).

На поховання ОСОБА_4 позивачем ОСОБА_1 витрачені грошові кошти у сумі 14 086 гривень - 3 066 гривень відповідно до акту № 1109 від 07.05.2018 року та додатку до касового чеку № 5550 від 07.05.2018 року, виданих СКП «ОЖКП та РС», 11 020 гривень відповідно до рахунку-замовлення на ритуальні послуги та чеку № 23 від 04.05.2018 року, виданих ПП «Шермінський» (а.с.46-48). 

Потерпіла ОСОБА_4 була похована 08.05.2018 року на кладовищі Святого Миколая у м. Запоріжжі, що підтверджується свідоцтвом про поховання на кладовищі Святого Миколая № 38674 (а.с.49).

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , при взаємодії з яким загинула ОСОБА_4 , була застрахована відповідачем АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго», що підтверджується Полісом № АМ1754869, який був діючим на 03.05.2018 року (а.с.53).

03.09.2018 року ОСОБА_1 ОСОБА_9 повідомив АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» про настання страхового випадку та надав заяву на виплату страхового відшкодування (а.с.54-61).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

За приписами ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. 
Шкода відшкодовується:
1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років);
2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно;
3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності;
4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років;
5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.
Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.
Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів.
Розмір відшкодування, обчислений для кожного з осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, не підлягає подальшому перерахункові, крім таких випадків: народження дитини, зачатої за життя і народженої після смерті годувальника; призначення (припинення) виплати відшкодування особам, що здійснюють догляд за дітьми, братами, сестрами, внуками померлого.
Розмір відшкодування може бути збільшений законом.

Згідно зі ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Пунктом 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Пунктом 23.1 ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

За приписами ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди (п. 27.1). Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п. 27.2). Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п. 27.3).

В апеляційній скарзі АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» посилалось на те, що витрати на послуги агента на суму 570 грн., оформлення договору замовлення 85 гривень, оформлення свідоцтва про смерть в РАГС 190 грн., оформлення довідки про смерть 180 грн., оформлення допомоги на поховання 290 грн., транспортні послуги з оформлення документів 950 грн., а всього на суму 2265 грн. не відноситься до процесу поховання ОСОБА_4 .

Проте, вказаним доводам була надана оцінка в рішенні суду першої інстанції. 

Згідно з п. 27.4 ст. 27 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до абз. 18 ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Матеріали справи містять належні докази понесення ОСОБА_1 витрат на поховання потерпілої ОСОБА_4 у сумі 14 086 грн., в тому числі оскаржувана сума 2265 грн., що не перевищує встановлений законом розмір таких витрат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначені АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» витрати на послуги агента, оформлення договору замовлення, оформлення свідоцтва про смерть в РАГС, оформлення довідки про смерть, оформлення допомоги на поховання, транспортні послуги з оформлення документів, спрямовані саме на поховання потерпілої ОСОБА_4 , здійснені з моменту її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) і до поміщення труни з її тілом у могилу (08.05.2018 року), а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є неприйнятними.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування аналогії закону, передбаченої ст. 8 ЦК України, при визначені розміру страхового відшкодування, оскільки ч. 2 ст. 1200 ЦК України встановлено, що розмір відшкодування визначається за розміром середньомісячного заробітку потерпілого, проте не встановлено порядку розрахунку середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого, який на момент смерті не працював.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Отже, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування не заслуговують на увагу.

Заперечення АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» про те, що позивачем не доведено відсутність працевлаштування, не заслуговують на увагу, оскільки у відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, в той же час відповідачем на підтвердження своїх заперечень про те, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_5 , у віці 62 роки працює, не надано належних доказів.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами(стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України.

Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною: в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19); у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: від 18 листопада 2020 року у справі № 922/3706/19, від 17 грудня 2020 року у справі № 922/3708/19.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат апеляційний суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі №596/2305/187-ц (провадження №61-13608св20).

Представником ОСОБА_1 ОСОБА_10 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано рахунок-фактуру №11-11/01 від 11.11.2020 року, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 11.11.2020 року на суму 20 000 грн., оригінали квитанцій №0.0.1902512771.1 від 12.11.2020 року на суму 3000 грн., №ПН46 від 12.11.2020 року на суму 4900 грн., №N0HA25524M від 11.11.2020 року на суму 4900 грн., №ПН932 від 11.11.2020 року на суму 4900 грн., №ПН87від 13.11.2020 року, які підтверджують обсяг наданих послуг, виконаних робіт та їх вартість (а.с.127-129, 140-143).

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» до суду не надходило, в той час як матеріали справи містять докази направлення представником ОСОБА_1 ОСОБА_10 на поштову адресу та електронну адресу АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» заяви про відшкодування судових витрат (а.с. 130, 136).

В Додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував. Тому є правильними висновки суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що у зв`язку із задоволенням позову понесені позивачем витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача.

З огляду на те, що АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» не зверталось до суду із клопотанням про зменшення розмір витрат на правничу допомогу, у суду першої інстанції були відсутні підстави для часткового задоволення заяви представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 .

Посилання АТ «Акціонерна страхова компанія «Інго» на те, що розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним з ціною позову не заслуговують на увагу, оскільки з позивачем заявлено наступні позовні вимоги: 
- стягнути з відповідача на його користь 14 086 гривень страхового відшкодування витрат на поховання доньки ОСОБА_4 ; 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з дати смерті годувальника ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до досягнення ОСОБА_5 чотирнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування №АМ/1754869;
- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_5 14 892 гривні страхового відшкодування моральної шкоди, встановленої п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»; 134 028 гривень мінімально гарантованого загального розміру страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника; 1 861 гривня 50 копійок страхового відшкодування по втраті годувальника щомісячно, починаючи з 10.11.2020 року до досягнення ОСОБА_5 вісімнадцятирічного віку, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, встановленої договором страхування №АМ/1754869.

Таким чином, заявлені позовні вимоги є значно більшими, ніж розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині позовних вимог є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень, апеляційна скарга не містить. 

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 

Колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення суду в оскаржуваній частині ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача витрат на поховання в розмірі 2265 грн. та витрат в зв`язку зі смертю потерпілої в розмірі 22102 грн. та додаткове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. - залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2020 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго» витрат на поховання в розмірі 2265 грн. та витрат в зв`язку зі смертю потерпілої в розмірі 22102 грн. залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Додаткове рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2020 року у цій справі в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без змін.
В іншій частині додаткове рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 22 лютого 2021 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова