Справа № 161/6226/19 	Головуючий у 1 інстанції: Плахтій І. Б. 	
Провадження № 22-ц/802/9/21  Категорія: 86 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
23 березня 2021 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В.,Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Губарик К. А.,
заявника - ОСОБА_1 ,
особи, щодо якої вирішується 
питання її дієздатності, - ОСОБА_2 ,
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ,
представника заінтересованої особи - Поліщук В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління охорони здоров"я Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи недієздатною, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою в її інтересах представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10березня 2020 року ,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, в якій просила визнати недієздатною свою дочку ОСОБА_2 .
Заява обґрунтована тим, що її дочка страждає на психічне захворювання, є інвалідом другої групи, перебуває на стаціонарному лікуванні у ВОПЛ №1 м. Луцька, що стверджується відповідною довідкою медичного закладу. Внаслідок прогресування психічного розладу ОСОБА_2 стала не усвідомлювати значення своїх дій, поводити себе агресивно, а відтак потребувати постійної сторонньої допомоги. З дочкою вона проживає разом, здійснює постійний догляд за нею.
Посилаючись на зазначені обставини, заявниця просила суд визнати її дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною та призначити її опікуном над дочкою.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року заяву задоволено. Визнано недієздатною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Призначено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , опікуном над недієздатною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено строк дії даного рішення суду два роки з моменту набрання рішенням законної сили.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені заяви у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновок судово-психіатричної експертизи, проведеної за ухвалою суду першої інстанції, є неправдивим, необґрунтованим та надуманим. Наголошує на тому, що в ході проведення даної експертизи жодних підстав для визначення її такою, що внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, виявлено не було. Зазначає, що судом прийнято оскаржуване рішення за відсутності її, як особи, щодо якої вирішувалось питання про визначення її недієздатності та призначення опікуна. Вважає, що розгляд даної справи без особистої присутності апелянта і заслуховування її доводів є порушенням ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У відзиві на апеляційну скаргу заінтересована особа Луцька міська рада зазначає, що вимоги апеляційної скарги не визнає, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. 
У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 вимоги скарги підтримали, заявник ОСОБА_1 та представник заінтересованої особи Поліщук В. С. доводи апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 слід визнати недієздатною, оскільки наявний психічний розлад у вигляді змішаного розладу особистості в ст. нестійкої компенсації істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, що встановлено проведеною у справі судово-психіатричною експертизою. Крім того, у зв`язку з даними обставинами слід призначити заявника опікуном над її недієздатною донькою.
Однак, із вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов їх помилково, без додержання норм матеріального та процесуального права, що вбачається з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Луцьку, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7) та копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 (а.с.8,9).
Завниця є матір`ю  ОСОБА_2 та вказує, що її донька страждає на психічне захворювання, є інвалідом другої групи, перебувала на стаціонарному лікуванні у ВОПЛ №1 м. Луцька, що стверджується відповідною довідкою медичного закладу.
Зі змісту довідок ВОПЛ №1 м. Луцька № 1960/2.06.19 від 05.04.2019 та № 702/2-05.19 від 20.05.2019 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в 4 відділенні ВОПЛ №1 м.Луцька.
Довідкою до акту огляду МСЕК серії 12ААБ №685529 підтверджено наявність у ОСОБА_2 другої групи інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання, інвалідність встановлена до 01.02.2022 року.
У справі була призначена судово-психіатрична експертиза № 240 від 27 січня 2020 року, під час проведення якої було встановлено, що ОСОБА_2 виявляє ознаки психічного розладу у вигляді змішаного розладу особистості в ст. нестійкої компенсації. Діагностований розлад істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 32 Конституції України).
Згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до частини першої статті 39, частини першої статті 40 Цивільного кодексу України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша - третя статті 41 ЦК України).
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу) системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої в особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
       Відповідно до частини першої статті 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.
Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.
Висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В апеляційній скарзі зазначено, що сторона апелянта не заперечує наявність в ОСОБА_2 певних психіатричних розладів, однак вона здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними, а визнання її недієздатною є абсолютно безпідставним та необґрунтованим. 
Тому задля забезпечення ефективної перевірки законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції ухвалою суду призначено повторну судово-психіатричну експертизу, про яку ОСОБА_2 просила в апеляційній скарзі.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, а також у разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №416 від 27.11.2020, проведеної експертами Комунального закладу Львівської обласної ради "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня", ОСОБА_2 на даний час страждає на психічний розлад у вигляді змішаного розладу особистості в стадії нестійкої компенсації. Наявний у неї психічний розлад за рівнем своєї вираженості не досягає ступеню стійкого хронічного психічного захворювання, але істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Потребує лікування. Зі змісту обґрунтування та пояснення експертами даних про психічний стан ОСОБА_2 слідує, що даний розлад підпадає під ст. 36 ЦК України.
Відповідно до ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Встановивши з висновку як первинної, так і повторної судово-психіатричної експертизи та інших поданих заявницею доказів, що наявний в ОСОБА_2 психічний розлад істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто немає абсолютної неспроможності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання її недієздатною відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України.
Таким чином, вирішуючи питання щодо визнання особи недієздатною, колегія суддів, встановивши у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, доходить висновку про відмову у визнанні ОСОБА_2 недієздатною, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності хронічного, стійкого психічного захворювання чи іншого психічного розладу в ОСОБА_2 , внаслідок чого вона повністю була би не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи за відсутності апелянта, також заслуговують на увагу апеляційного суду з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» (заява № 44009/05) зазначив, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив її право на справедливий судовий розгляд, передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції наголошується і в рішенні ЄСПЛ від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява № 49069/11).
Отже, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, така особа повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажанням скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт із такою особою, а краще опитати її (за необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.
Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №753/4146/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі №195/1605/16-ц. 
Відповідно до вимог ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні заяви.
Згідно з нормами ч.7 ст.294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, а в силу ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.ст. 299, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану в її інтересах представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2020 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління охорони здоров"я Луцької міської ради Волинської області, про визнання особи недієздатною відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий 

Судді