ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

11 січня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 916/3423/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Земляк А.В.,
за участю представників:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" – Нестерова І.В.,
від Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" – Лоскутов С.П.,
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020, прийняте суддею     Гутом С.Ф., м. Одеса, повний текст складено 03.07.2020,
у справі №916/3423/19
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ"
до відповідача: Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ"
про стягнення 3 984 415,52 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" звернулось з позовом до Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором №126 від 18.04.2018 у загальному розмірі 1351364,29 грн, з яких: 1063070,94 грн основного боргу, 185185,97 грн пені, 69460,20 грн інфляційних збитків, 33647,18 грн 3% річних, а також заборгованість за договором №123 від 16.04.2019 у загальному розмірі 2633051,23 грн, з яких: 2583370,12 грн основного боргу, 45652,92 грн пені та 4028,19 грн 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами поставки №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 18.11.2019 відкрито провадження у справі №916/3423/19.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 у справі №916/3423/19 (суддя Гут С.Ф.) позов задоволено; стягнуто з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" заборгованість за договором №126 від 18.04.2018 у розмірі 1351364,29 грн, з яких: основний борг -    1063070,94 грн, пеня - 185185,97 грн, інфляційні збитки - 69460,20 грн, 3% річних -    33647,18 грн, та заборгованість за договором №123 від 16.04.2019 у розмірі 2633051,23 грн, з яких: основний борг - 2583370,12 грн, пеня - 45652,92 грн, 3% річних - 4028,19 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 59766,23 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами поставки №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019, а відтак правомірністю заявлення вимог про стягнення з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" основної заборгованості за поставлений товар, пені, відсотків річних та інфляційних втрат.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Приватне підприємство "ВЕРЕСЕНЬ" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 у справі №916/3423/19 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на недоведеності позивачем фактів наявності заборгованості Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" за спірний період і несвоєчасного проведення останнім розрахунків за договорами поставки №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019, оскільки поданий позивачем до суду першої інстанції акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2019 по 13.09.2019 не є зведеним бухгалтерським регістром і первинним бухгалтерським документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та не може бути використаний в якості письмової форми визнання боргу, тим більше, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні, які є належними доказами здійснення господарських операцій, не підтверджують даних, зазначених у вищенаведеному акті звіряння. Крім того, апелянт зауважує на тому, що встановлення правильності визначення суми основної заборгованості за поставлений товар, а також пені, відсотків річних та інфляційних втрат, нарахованих за договорами поставки №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019, має істотне значення для вирішення даної справи і потребує спеціальних знань, у зв`язку з чим відповідач звернувся до місцевого господарського суду з клопотанням про призначення судової економічної експертизи, між тим суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання без обґрунтування доводів цієї відмови.
У відзиві на апеляційну скаргу б/н від 23.11.2020 (вх.№3494/20/Д1 від 23.11.2020) Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін. Зокрема, останнє зауважує на тому, що сукупність наявних у матеріалах справи первинних документів та документів зведеного бухгалтерського обліку дозволяє суду самостійно встановити суму основної заборгованості відповідача за договорами поставки №126 від 18.04.2018 і №123 від 16.04.2019 та, як наслідок, перевірити розрахунок заявлених до стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат, при цьому проведення вказаних дій не потребує спеціальних знань, у зв`язку з чим Господарський суд Одеської області правомірно відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення судової економічної експертизи. Доводи апелянта про те, що обґрунтування місцевим господарським судом мотивів задоволення позову зводиться виключно до   посилань на акт звірки взаємних розрахунків, за твердженням позивача, спростовуються змістом оскаржуваного рішення. Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався та не надав доказів на спростування вимог позивача, у зв`язку з чим суд першої інстанції відповідно до вимог процесуального закону вирішив дану справу за наявними матеріалами, натомість Приватне підприємство "ВЕРЕСЕНЬ" під час перебування цієї справи у провадженні Господарського суду Одеської області неодноразово вчиняло дії, спрямовані на затягування її розгляду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 09.11.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 25.11.2020 справу №916/3423/19 призначено до розгляду на 09.12.2020 о 12:00.
З порушенням встановленого апеляційним господарським судом строку та без клопотання про його поновлення або продовження 01.12.2020 до суду апеляційної інстанції від Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" надійшло клопотання про призначення експертизи б/н та б/д (вх.№4042/20 від 01.12.2020), в якому останнє просило призначити у справі №916/3423/19 судову економічну експертизу.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З огляду на те, що клопотання про призначення експертизи б/н та б/д (вх.№4042/20 від 01.12.2020) відповідачем подано поза межами строків, визначених апеляційним господарським судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, а також те, що Приватне підприємство "ВЕРЕСЕНЬ" не порушувало питання про поновлення або продовження вказаного процесуального строку, зазначене клопотання колегією суддів залишено без розгляду, про що у судовому засіданні 09.12.2020 було постановлено протокольну ухвалу.
Крім того, з метою повного та всебічного розгляду апеляційної скарги з забезпеченням принципу змагальності та надання учасникам справи необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи, а також правильного застосування законодавства        Південно-західним апеляційним господарським судом у судовому засіданні 09.12.2020 було оголошено перерву до 11:00 год 11.01.2021 шляхом постановлення протокольної ухвали.
У судовому засіданні 11.01.2021 представник Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" апеляційну скаргу підтримав, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" висловив заперечення проти її задоволення.
23.12.2020 до апеляційного господарського суду від Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" надійшли письмові пояснення б/н від 23.12.2020 (вх.№3494/20/Д2 від 23.12.2020), в яких останнє зазначає про те, що при проведенні розрахунку основної заборгованості позивачем не були враховані коливання курсу долара на міжбанківському валютному ринку України, а 11.01.2020 – додаткові письмові пояснення б/н та б/д (вх.№3494/20/Д3 від 11.01.2020), в яких апелянт наголосив на те, що розрахунок загальної суми заборгованості позивачем виконано з арифметичними помилками.
В силу частин першої, другої статті 266 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надіслання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи; в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни.
За таких обставин, враховуючи те, що за своїм змістом подані скаржником письмові пояснення б/н від 23.12.2020 (вх.№3494/20/Д2 від 23.12.2020) та додаткові письмові пояснення б/н та б/д (вх.№3494/20/Д3 від 11.01.2020) фактично є доповненнями до апеляційної скарги, між тим останні подані з пропуском встановленого процесуальним законом строку та без клопотання про його поновлення або продовження, а також за відсутності доказів надіслання копій відповідних пояснень (доповнень) до апеляційної скарги позивачу, зазначені пояснення колегією суддів залишені без розгляду, про що у судовому засіданні 11.01.2021 було постановлено протокольну ухвалу.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" ("Постачальник") та Приватним підприємством "ВЕРЕСЕНЬ" ("Покупець") були укладені договір поставки №126 від 18.04.2018 (далі – договір №126 від 18.04.2018) і договір поставки №123 від 16.04.2019 (далі – договір №123 від 16.04.2019), відповідно до пунктів 1.1 яких в терміни, визначені договором, Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця продукцію виробничо-технічного призначення (товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього грошову суму (вартість, ціну), визначену договором.
Згідно з пунктами 2.1 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 за даними договорами постачається товар, асортимент, кількість, ціна якого визначаються додатками та/або видатковими накладними та/або рахунками-фактурами, що є невід`ємною частиною цих договорів.
За умовами пунктів 2.2 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 ціна товару, що поставляється за цими договорами, вказується у додатках в національній валюті та визначається в залежності від виду товару (засоби захисту рослин (ЗЗР), насіння, міндобрива та мікродобрива). Для товару (ЗЗР, насіння та мікродобрив) сторони встановлюють ціну та його вартість у гривнях, а також визначають їх еквівалент у доларах США або Євро (в залежності від валюти придбання Постачальником товару за зовнішньоекономічними контрактами).
У пунктах 3.1, 4.1 та 6.1 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 сторони узгодили, що порядок розрахунків за поставлений товар та строки поставки товару визначаються у додатках до даних договорів. Поставка продукції здійснюється на умовах, визначених у додатках до цих договорів.
Пунктами 7.1 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 передбачено, що за порушення умов даних договорів винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством та з урахуванням даних договорів.
В силу пунктів 7.1.1 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 крім відповідальності, встановленої пунктом 7.1 даних договорів, Покупець за несвоєчасну оплату продукції сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожен день прострочення.
У разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого товару та невиконання зобов`язань, передбачених розділами 3 цих договорів, Покупець відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України сплачує на користь Постачальника, крім суми заборгованості, 20% річних, якщо інший розмір річних відсотків не встановлено відповідним додатком до договору. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати (пункт 7.7 договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019).
До договору №126 від 18.04.2018 сторонами було укладено додатки №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 від 18.04.2018 та до договору №123 від 16.04.2019 - додатки №1, 2, 3, 4 від 19.04.2019, №5 від 08.05.2019, якими узгоджено асортимент товару, його кількість, ціну, строки поставки та порядок проведення розрахунків. 
Так, відповідно до пункту 1.1 додатку №1 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018 Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві, а Покупець – прийняти та оплатити на умовах основного договору товар (соняшник P64LE25) загальною вартістю 45862,07 дол. США, що в еквіваленті складає 1197000 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №2 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 30427,01 дол. США, що в еквіваленті складає 806315,78 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №3 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 13739,86 дол. США, що в еквіваленті складає  370976,28 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №4 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 9567,13 дол. США, що в еквіваленті складає 258312,60 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №5 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 7227,27 дол. США, що в еквіваленті складає  195136,20 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №6 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 4683,01 дол. США, що в еквіваленті складає 127846,08 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №7 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 12065,03 дол. США, що в еквіваленті складає 329375,42 грн; відповідно до пункту 1.1 додатку №8 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018-засоби захисту рослин загальною вартістю 2300,45 дол. США, що в еквіваленті складає 62802,36 грн.
За умовами пункту 1.1 додатку №4 від 19.04.2019 до договору №123 від 16.04.2019 Постачальник зобов`язується поставити Покупцеві, а Покупець – прийняти та оплатити на умовах основного договору товар (соняшник Рімісол (еліт) та соняшник P64LE25) загальною вартістю 22542 дол. США, що в еквіваленті складає  608634 грн; умовами пункту 1.1 додатків №1,2,3 від 19.04.2019 до договору №123 від 16.04.2019 та додатку №5 від 08.05.2019 до договору №123 від 16.04.2019 - засоби захисту рослин загальною вартістю відповідно 1685,04 дол. США, що в еквіваленті складає 48023,64 грн, 3535,31 дол. США, що в еквіваленті складає 100756,32 грн, 8601,02 дол. США, що в еквіваленті складає 245129,16 грн, 75586,19 дол. США, що в еквіваленті складає 2040827 грн.
Згідно з пунктом 4 додатку №1 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018 оплата за поставлений товар здійснюється в наступному порядку: оплату у розмірі 30% Покупець здійснює в період до 20.04.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати; оплату у розмірі 70% Покупець здійснює в період до 15.10.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.
Відповідно до пункту 4 додатку №2 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018 оплата за поставлений товар здійснюється в наступному порядку: оплату у розмірі 50% Покупець здійснює в період до 01.08.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати; оплату у розмірі 50% Покупець здійснює в період до 15.09.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.
У пункті 4 додатків №3, 4, 5 до договору №126 від 18.04.2018 сторонами було узгоджено, що оплату у розмірі 50% Покупець здійснює в період до 15.08.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати; оплату у розмірі 50% Покупець здійснює в період до 15.09.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.
Згідно з пунктом 4 додатків №6,7,8 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018 оплату у розмірі 100% Покупець здійснює в період до 01.08.2018 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.
Оплата за поставлений товар здійснюється в наступному порядку: оплату у розмірі 100% Покупець здійснює в період до 20.07.2019 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати (пункт 4 додактів №1, 2, 3 до договору №123 від 16.04.2019).
Відповідно до пункту 4 додатків №4 від 19.04.2019, №5 від 08.05.2019 до договору №123 від 16.04.2019 оплату у розмірі 100% Покупець здійснює в період до 30.10.2019 включно, виходячи з курсу долара, що склався на міжбанківському валютному ринку України на дату оплати.
28.12.2018 сторонами було підписано та скріплено печатками додаткову угоду №1 про зміну договору №126 від 18.04.2018, відповідно до якої загальна сума заборгованості за товар, відвантажений на підставі додатку №1 від 18.04.2018 до договору №126 від 18.04.2018 становить 1163070,94 грн.
Відповідно до узгоджених сторонами та перелічених вище додатків на виконання договору №126 від 18.04.2018 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2976788,44 грн, про що свідчать підписані без зауважень та скріплені печатками сторін видаткові накладні №743 від 30.04.2018, №745 від 30.04.2018, №746 від 30.04.2018, №748 від 30.04.2018, №756 від 30.04.2018, №758 від 30.04.2018, №759 від 30.04.2018  та товарно-транспортні накладні №Р743 від 30.04.2018, №Р745 від 30.04.2018, №Р746 від 30.04.2018, №Р748 від 30.04.2018, №Р756 від 30.04.2018, №Р758 від 30.04.2018, №Р759 від 30.04.2018.
На виконання договору №123 від 16.04.2019 відповідно до узгоджених сторонами додатків до цього договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3043370,12 грн, про що свідчать підписані без зауважень та скріплені печатками сторін видаткові накладні №УТ-406 від 16.04.2019, №УТ-407 від 16.04.2019, №УТ-408 від 16.04.2019, №УТ-1278 від 13.09.2019, №УТ-1279 від 13.09.2019, довіреності №31 від 16.04.2019, №32 від 16.04.2019, №33 від 13.09.2019, №34 від 13.09.2019 та товарно-транспортні накладні №УТ-406 від 16.04.2019, №УТ-407 від 16.04.2019, №УТ-408 від 16.04.2019, №УТ-1278 від 13.09.2019, №УТ-1279 від 13.09.2019.
За отриманий товар відповідач розрахувався частково на загальну суму 1437315,78 грн, що підтверджується платіжними дорученнями №182 від 29.11.2018, №199 від 11.12.2018, №197 від 11.12.2018, №259 від 06.03.2019, №297 від 24.06.2019, №310 від 05.08.2019, №352 від 13.08.2019, №374 від 22.08.2019, №380 від 27.08.2019, №493 від 13.09.2019, №496 від 18.09.2019, №438 від 10.10.2019, №449 від 15.10.2019.
У матеріалах справи також наявні завірені належним чином копії платіжних доручень №280 від 18.04.2018, №9 від 25.06.2018, №10 від 25.06.2018, №180 від 29.11.2018 на загальну суму 673136,20 грн, у реквізиті призначення платежу яких зазначено: оплата за засоби захисту згідно рах.№826 від 28.04.2017, №2083 від 25.09.2017. 
Інших платіжних документів на підтвердження факту проведення відповідачем з позивачем розрахунків матеріали справи не містять. При цьому у судовому засіданні 11.01.2021 судом апеляційної інстанції було встановлено, що між сторонами у 2017 році також існували договірні відносини з поставки позивачем відповідачеві товарів, з метою проведення оплати яких останньому Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" виставлялись відповідні рахунки.
Позивачем до позовної заяви було надано підписаний без зауважень та скріплений печатками сторін акт звірки взаємних розрахунків №УТ-201 від 13.09.2019, відповідно до якого заборгованість Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 станом на 13.09.2019 становила 3806441,06 грн; бухгалтерську довідку, що відображає у бухгалтерському обліку Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" господарські операції між сторонами, а  також зареєстровані податкові накладні стосовно проведення господарських операцій з поставки товарів Приватному підприємству "ВЕРЕСЕНЬ".
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами №126 від 18.04.2018, №123 від 16.04.2019 у загальному розмірі   3984415,52 грн, з яких: 3646441,06 грн основного боргу, 230838,89 грн пені, 69460,20 грн інфляційних збитків та 37675,37 грн 3% річних.
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з доведеності факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 в частині своєчасної та повної оплати за поставлений позивачем на підставі вказаних договорів, а відтак із правомірності заявлених позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" основної заборгованості, пені, відсотків річних та інфляційних втрат.
Колегія суддів частково погоджується з вищезазначеним висновком Господарського суду Одеської області з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договори №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 є договорами поставки.
Згідно з приписами частини першої статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).
Як обґрунтовано зазначено місцевим господарським судом, укладені між сторонами договори №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 стали належними підставами виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Як вбачається з наданих Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" до місцевого господарського суду видаткових, товарно-транспортних та податкових накладних, позивач виконав прийняті на себе за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 зобов`язання з поставки відповідачу товару, у зв`язку з чим набув право на оплату його вартості.
На виконання договору №126 від 18.04.2018 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2976788,44 грн, що підтверджується видатковими накладними №743 від 30.04.2018, №745 від 30.04.2018, №746 від 30.04.2018, №748 від 30.04.2018, №756 від 30.04.2018, №758 від 30.04.2018, №759 від 30.04.2018  та товарно-транспортними накладними №Р743 від 30.04.2018, №Р745 від 30.04.2018, №Р746 від 30.04.2018, №Р748 від 30.04.2018, №Р756 від 30.04.2018, №Р758 від 30.04.2018, №Р759 від 30.04.2018. На виконання договору №123 від 16.04.2019 позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 3043370,12 грн, що підтверджується видатковими накладними №УТ-406 від 16.04.2019, №УТ-407 від 16.04.2019, №УТ-408 від 16.04.2019, №УТ-1278 від 13.09.2019, №УТ-1279 від 13.09.2019, довіреностямми №31 від 16.04.2019, №32 від 16.04.2019, №33 від 13.09.2019, №34 від 13.09.2019 та товарно-транспортними накладними №УТ-406 від 16.04.2019, №УТ-407 від 16.04.2019, №УТ-408 від 16.04.2019, №УТ-1278 від 13.09.2019, №УТ-1279 від 13.09.2019. Всього за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 позивачем було поставлено товару на загальну суму 6020158,56 грн.
За отриманий товар відповідач розрахувався частково на загальну суму 1437315,78 грн, про що свідчать платіжні доручення №182 від 29.11.2018, №199 від 11.12.2018, №197 від 11.12.2018, №259 від 06.03.2019, №297 від 24.06.2019, №310 від 05.08.2019, №352 від 13.08.2019, №374 від 22.08.2019, №380 від 27.08.2019, №493 від 13.09.2019, №496 від 18.09.2019, №438 від 10.10.2019, №449 від 15.10.2019, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у сумі 4582842,78 грн.
При цьому колегією суддів не приймаються до уваги платіжні доручення №280 від 18.04.2018 про сплату 350000 грн, №9 від 25.06.2018 про сплату 128000 грн, №10 від 25.06.2018 про сплату 72136,20 грн та №180 від 29.11.2018 про сплату 123000 грн- на загальну суму 673136,20 грн, адже зі змісту реквізиту "призначення платежу" всіх цих платіжних документів вбачається, що вказані суми коштів були перераховані відповідачем на користь позивача на підставі виставлених останнім рахунків, які датовані 2017 роком, тобто періодом часу, коли між сторонами ще не існувало зобов`язальних правовідносин за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019, а відтак зазначені кошти були сплачені Приватним підприємством "ВЕРЕСЕНЬ" не в порядку проведення розрахунків за наведеними договорами. Докази зміни призначень платежів у вказаних платіжних дорученнях матеріали справи не містять.
Стосовно посилань апелянта на те, що акт звірки взаємних розрахунків №УТ-201 від 13.09.2019 не є належним доказом у даній справі, апеляційний господарський суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих    випадках – рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.
Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем.
Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 03.12.2020 у справі №904/1161/20.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що акт звірки взаємних розрахунків №УТ-201 від 13.09.2019 підписаний без зауважень директором Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" та містить відбиток печатки даного підприємства, при цьому печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин, а тому, з огляду на той факт, що відповідач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що печатка підприємства відповідача використовувалась проти його волі.
Аналогічну правову позицію Верховного Суду щодо проставлення печатки однієї із сторін на спірних документах викладено в постанові від 23.07.2019 у справі №918/780/18.
За таких обставин, враховуючи наведені норми права, узгоджені сторонами умови договорів №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019, а також те, що розмір заборгованості             Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" перед Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи первинних документів, з огляду на відсутність у матеріалах справи доказів проведення відповідачем повної оплати вартості поставленого за вказаними договорами товару, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" 3646441,06 грн основної заборгованості.
Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно зі статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за    будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. 
Саме таку правову позицію викладено у пунктах 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013.
У застосуванні індексації колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду також враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997. У листі Верховного Суду України №62– 97р. від 03.04.1997 зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому за місяць, тому умовно слід виходити з того, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою.
Ретельно вивчивши наданий позивачем до місцевого господарського суду розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний господарський суд зауважує, що при здійсненні останнього Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" не було враховано поступового зменшення суми основного боргу у зв`язку з проведенням відповідачем часткових оплат, що зумовило необхідність виконання Південно-західним апеляційним господарським судом власного розрахунку, відповідно до якого з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у загальній сумі 28798,90 грн за договором №126 від 18.04.2018 (інфляційні втрати за договором №123 від 16.04.2019 позивачем до стягнення не заявлялись) та 3% річних у загальній сумі 14216,49 грн (10078,98 грн за договором №126 від 18.04.2018 та 4137,51 грн за договором №123 від 16.04.2019).
Господарський суд Одеської області виконаний позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних не перевірив і, як наслідок, дійшов необґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" 69460,20 грн інфляційних втрат та 37675,37 грн 3% річних, у зв`язку чим колегія суддів вбачає наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення 40661,30 грн інфляційних втрат (69460,20 грн - 28798,90 грн = 40661,30 грн) та 23458,88 грн 3% річних (37675,37 грн - 14216,49 грн = 23458,88 грн) з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з приписами статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Статтею 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Неустойкою (штрафом, пенею) згідно з приписами статті 549 Цивільного кодексу України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Згідно з частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів вбачає, що Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" при визначені належної до сплати суми пені не врахувало поступового зменшення суми основної заборгованості у зв`язку з проведенням відповідачем часткових оплат вартості поставленого йому товару, що також залишилось поза увагою місцевого господарського суду. Вказане зумовило виконання Південно-західним апеляційним господарським судом власного розрахунку по кожному з договорів поставки, за результатами якого встановлено, що загальний розмір пені становить 140307,31 грн (97552,99 грн за договором №126 від 18.04.2018 та 42754,32 грн за договором №123 від 16.04.2019). У зв`язку чим суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення 90531,58 грн пені    (230838,89 грн - 140307,31 грн = 90531,58 грн) та одночасного прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Південно-західним апеляційним господарським судом не приймаються до уваги твердження скаржника про безпідставну відмову місцевого господарського суду у задоволенні клопотання відповідача про призначення у даній справі судової економічної експертизи з метою визначення суми основної заборгованості за поставлений товар, а також нарахованих за договорами №126 від 18.04.2018 та №123 від 16.04.2019 пені, відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки обчислення суми боргу та вищенаведених додаткових нарахувань не потребує спеціальних знань, адже їх розмір визначається шляхом математичних розрахунків з урахуванням норм законодавства та умов договору, що віднесено до компетенції суду.
Аналогічну правову позицію Верховного Суду стосовно того, що обчислення пені,  3% річних та інфляційних втрат не потребує спеціальних знань та, відповідно, призначення експертизи, викладено в постановах від 02.07.2019 у справі №925/1641/17 та від 03.12.2019 у справі №914/153/19.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 у справі №916/3423/19 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків встановленим обставинам справи, а тому підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог про стягнення 90531,58 грн пені, 40661,30 грн інфляційних втрат та 23458,88 грн 3% річних з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині та зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 96%).
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Одеської області від 23.06.2020 у справі №916/3423/19 в частині задоволення позовних вимог про стягнення 90531,58 грн пені, 40661,30 грн інфляційних втрат та 23458,88 грн 3% річних скасувати, у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити, в частині розподілу судових витрат – змінити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" до Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" задовольнити частково.
Стягнути з Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" 3646441,06 грн основного боргу,   140307,31 грн пені, 28798,90 грн інфляційних втрат, 14216,49 грн 3% річних та 57446,46 грн судового збору за подання позовної заяви.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО-ЗАХИСТ" на користь Приватного підприємства "ВЕРЕСЕНЬ" 3585,97 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.01.2021.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                          Л.В. Поліщук