ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року 
м. Київ
справа № 203/2312/17(2-а/0203/139/2017)
адміністративне провадження № К/9901/46833/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Стародуба О.П., 
суддів - Єзерова А.А., Желєзного І.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017р. (суддя - Єдаменко С.В.) та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018р. (судді - Прокопчук Т.С., Шлай А.В., Круговий О.О.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в :
У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:
визнати незаконним дії відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити їй пенсію, що призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за 2016 рік починаючи з 01.01.2016р. по 19.12.2016р.;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй пенсію, що призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за 2016 рік починаючи з 01.01.2016р. по 19.12.2016р.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач з 16.02.2005р. отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII.
Згідно довідки від 06.01.2017р. №18/15-73, виданої їй Управлінням кадрового забезпечення ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, позивач дійсно з 07.11.2015 року працювала в ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, а наказом ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області з 09.12.2016р. №352 о/с призначена на посаду спеціаліста відділу правового забезпечення. (а.с. 15)
З 01.01.2016р. відповідач у зв`язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII припинив виплату пенсії позивачу у зв`язку з тим, що вона з 07.11.2015р. працює на посаді спеціаліста відділу правового забезпечення ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, що відноситься до посади, яка заміщується державними службовцями.
30.05.2017р. позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила провести нарахування та виплату їй пенсії, що призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII за 2016 рік починаючи з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. (а.с. 18 - 19)
Листом від 16.06.2017р. №Б767-17 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до частини 1 статті 54 Закону №2262-XII із змінами, внесеними згідно із Законом №901-VIII від 23.12.2015р., тимчасово, у період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р., особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. (а.с. 20 - 21)
Крім того, повідомлено про те, що враховуючи посаду позивача у Національній поліції, а також враховуючи законодавчі зміни, правових підстав для виплати пенсії у період з 01.01.2016р. по 19.12.2016р. немає. Однак у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016р. №7-рп/2016, яким визнано неконституційними зміни, внесені до ст. 54 Закону №2262-ХІІ, пенсія поновлена з 20.12.2016р.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виплати їй пенсії у період з 01.01.2016р. по 19.12.2016р., позивач звернулася до суду з цим позовом.
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідач протиправно припинив їй виплату пенсії з 01.01.2016р., оскільки в пункті 3 Розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015р. №911-VIII помилково не було включено до переліку силових відомств Національну поліцію України, тим самим позбавлено пенсіонерів-державних службовців, які працюють в органах Національної поліції України права на отримання пенсій з 01.01.2016р. Наголошує, що вказану помилку законодавцем виправлено шляхом прийняття Закону України «Про внесення змін до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення дії цього закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України» від 15.11.2016р. №1741-VIII. У зв`язку з цим вважає, що має право на пенсію за 2016 рік, яка була протиправно не виплачена їй.
Крім того, посилається на рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016, в якому вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, в тому числі громадян, які перебувають на військовій службі; наголосив на необхідності додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення; і що такий соціальний захист не може бути скасований чи звужений.
Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.11.2017р. в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018р. постанову суду першої інстанції скасовано, позов залишено без розгляду на підставі ст. 99 КАС України у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.
Ухвалюючи постанову про залишення позовної заяви без розгляду, суд апеляційної інстанції інстанції виходив з того, що пенсійні виплати є періодичними платежами, про порушення свого права на нарахування та виплату пенсії за вислугу років позивач фактично дізналася у січні 2016 року, тобто після зупинення виплати їй пенсії, проте до суду для захисту своїх прав та інтересів звернулася лише 26.06.2017р. Викладене свідчить про пропущений позивачем строк звернення до суду з позовними вимогами в частині періоду з 01.01.2016р. по 19.12.2016р.
З ухваленим у справі рішенням суду апеляційної інстанції не погодилась позивач, звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування касаційної скарги, серед іншого, посилається на те, що Законом України «Про внесення зміни до пункту 3 Розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення дії цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України» від 15.11.2016р. №1741-VIII відновлено її право на виплату пенсії з 01.01.2016р., і таке право не може бути обмежено будь-яким строком в силу положень частини другої статті 55 Закону №2262-ХІІ.
Крім того, посилається на постанову Верховного Суду від 15.02.2018р., прийняту у зразковій справі Пз/9901/8/18 (№820/6514/17), в частині вирішення питання строку звернення до суду.
Відзиву на касаційну скаргу до суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Так, відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України (у редакції до 15.12.2017р.) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Аналогічні приписи містяться у статті 122 КАС України (у редакції з 15.12.2017р.). 
Верховний Суд уже висловлював позицію щодо застосування строку звернення до суду щодо правовідносин, пов`язаних з невиконанням компетентними органами рішення Конституційного Суду України.
Так, у постанові від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017р.) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком. 
Велика Палата Верховного Суду при цьому зазначила, що такий висновок є застосовним при розгляді подібних справ і щодо статей 122, та 123 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017р.), які за змістом є аналогічними статтям 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017р.).
В ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що своє право звернення до суду з цим позовом позивач пов?язувала з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016р. №7-рп/2016 і вважала порушеним своє право саме у зв?язку з невиконанням відповідачем цього рішення та не відновленням виплати пенсії протягом спірного періоду.
За таких обставин мотиви, з яких виходив апеляційний суд, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом не можна визнати обґрунтованими.
Відповідно до частин 1, 4 статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
За таких обставин, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.
Керуючись статтями 345, 349, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2018р. скасувати, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                
О.П. Стародуб                                        
А.А. Єзеров
І.В. Желєзний